Димитър Мантов
Дяволската въртележка

chitanka.info

Пролог

Разстриганият за безпътство и буесловие монах Гервасий седеше на сянка до входа на крепостта Констанция от време на време лениво плюеше по нажежената каменна настилка.

Сянката, която хвърляше издадената напред врата на крепостта, беше широка само два разкрача и стражникът — един намръщен кападокиец, завря копие в ъгъла и рече на гръцки:

— Я се сбутай там!

— Няма място — изръмжа в отговор разстриганият монах и раздруса широката си кестенява брада.

— Не дрънкай!

— Кастрофилаксът ме повика по бърза работа, а ме кара половин ден да чакам тука.

— Кучи мърши сте вие, българите…

Това каза той и забеляза как се свиха бръчките около очите на българина и благоразумно отиде встрани, на слънце, но не така близо до тоя анатемосан божи служител, за когото разправяха какво ли не: че ходел навътре в планината, където други не смеят дори денем с въоръжена свита да минат; че се връщал с богат лов, защото му помагал сам нечестивият. Един старец въглищар видял как Баткунецът (тъй му викаха всички тук) спрял при вековен бор и свирнал с уста. Изведнъж се чуло блеене на коза и иззад дънера изскочило истинско страшилище — космат, с магарешка опашка и рога като на козел. Яхнал Баткунецът косматия звяр и потънал в гората…

В тишината се чуха стъпки от подковани обуща, придружени с дрънкане на метал — така шумно може да се движи само тежковъоръжен войник, — и Баткунецът повдигна едното си око.

Я гледай, сам стотникът иде.

— Хайде, кир Леонидис те чака!

— И аз го дочаках — озъби му се българинът и тежко се изправи.

Едва сега се видя колко много е висок и какви широки гърди има — и стражникът, и стотникът да увиснеха на ръцете му, не ще можеха да го удържат.

— Бързай — насочи към него копие стражникът.

— Сам върви, знаеш пътя, не идваш тук за първи път — с ръка върху дръжката на широкия меч притури стотникът.

— Знам… — процеди българинът — всички ви знам и всичкото ви знание проумявам…

И тръгна, като остави зад себе си озадачени двамата ромеи — да стоят мълчаливи и да се питат какво искаше да каже, дали нещо обидно за тях и за императорската власт или само ей тъй си превъртя езика, както са го учили в манастира.

… В тази книга се разказва за събития, станали по време на византийското робство — през хиляда сто петдесет и пета и следващите години.

Крепостта Констанция се е издигала над днешното село Костенец, Ихтиманско.

Още във входа на каменния дом го облъхна прохлада с дъх на зеленина — по стълбището бяха окачени елови клонки.

Вратата на трапезната зала беше полуотворена, чуваха се високи гласове и Герасим, без да дочака да го повикат, с крак разтвори вратата.

Кастрофилаксът сепнато, вдигна глава. Лицето му беше потно, в дясната си ръка държеше голяма бяла кърпа и си вееше с нея.

От другата страна на масата седеше млад черноок мъж с гладко вчесана брада, облечен в кожени дрехи.

По блюдата Герасим отгатна, че двамата архонти отдавна стоят на трапезата.

Той приближи и кастрофилаксът тикна към него своята чаша с вино.

— Пий! — вместо поздрав му рече той и дори не го погледна.

— Гладен съм — със затаена вражда в гласа отвърна Герасим.

Устата му се изпълни със слюнки, като гледаше сребърното блюдо с пържена пъстърва, което недокоснато стоеше в единия край на масата.

— Нали ти казах, кир Василие? И ястие ще си поиска, и питие няма да откаже… и до Тесалоника ще отиде, стига да му натежат в ръката повече перпери.

Герасим нищо не разбираше, но усещаше, че около него се завързва някакъв възел и е по-добре с пълен стомах да разсъждава как да се измъкне от онова, което ромеите и тоя път се опитваха да му скроят.

— Гладен съм! — вече с раздразнение повтори той и без да чака покана, седна на свободния стол до непознатия архонт.

Когато от пъстървата останаха само неоглозганите глави и костите в блюдото, той погледна към кастрофилакса и с насмешливо добродушие кимна:

— Е? За какво съм ви потрябвал?

Но кастрофилаксът, който му имаше зъб от пролетта, загдето го бе направил за смях по време на един лов, пак показа пренебрежението си към него — заговори на младия архонт:

— Как смяташ, кир Василие, дали да му прочетем писмото?

— Както намериш за добре, кир Прокопие. Писмото е до теб, а не до него…

— Тъй, тъй…

Едва сега кастрофилаксът се обърна към Герасим:

— Слушай, българино! Архонтът Таронит — той кимна към младия благородник — ми донесе писмо от моя приятел, кастрофилакса на голямата крепост Филипопол.

Извади от прегънката на широкия ръкав един малък свитък и го разгъна.

— Хм… това не е за теб… и това… и това… А! Тук вече пише за „лицето Герасим, наричан още Баткуниос, разстриган монах, а сега секач на дърва в планината“.

— И ловец — обади се с лека усмивка Герасим, но кастрофилаксът се направи, че не го чу, и продължи да чете:

— „… този същият около празника свети Илия беше задържан в нашата крепост, понеже нямаше пътна грамота и след няколкодневно пребиваване…“

— В подземието — подхвърли Герасим.

— … Тъй где беше… а! „пребиваване… беше върнат обратно. Нека сега споменатият да опише подробно какви разговори е водил с един друг задържан в крепостта в продължение на една седмица, тъй като другият, наречен Стратион, се оказа голям разбойник, който успя да измами нашата бдителност и да избяга. Нека също така се каже на поменатия Баткуниос, че има награда за главата на избягалия разбойник, за когото се предполага, че е тръгнал към Тесалоника…“

Кастрофилаксът сгъна свитъка и го размаха току под носа на Герасим:

— Ще се съгласиш ли? Десет перпери и пътна грамота за Тесалоника…

Герасим се наведе над масата, придърпа чашата към себе си и надникна в празното дъно.

Десет перпери…

Не, не за парите мислеше той. Виждаше пак оня, чернобрадия, как притиска гръб към влажната стена на подземието, и чуваше дрезгавия му глас. Той разправяше, че далече оттук, отвъд планините и отвъд морето, там нейде по източните брегове, смели моряци живеят волно и свободно. Сами са си господари!

А Герасим го слушаше и пред очите му тъмнееше. Той не беше ходил по-далече от Филипопол, още не беше виждал море. Все тук, в няколко малки селища и две-три крепости, в чиито подземия го затваряха от време на време. Ако можеше да замине за оная страна, за която говореше чернобрадият…

„Истинно ли говориш, човече?“ — улови той странника за раменете.

Можеше ли да съществува такава страна? Няма ли там ромейски управници, няма ли господари?

„По ония места архонтите не смеят да минават — мрачно се засмя чернобрадият и додаде на своя особен гръцки език — малко провлачен, с гърлено произношение: — Там ние сме си господари!“

По-нататък, колкото и да го разпитваше Герасим, той само повтаряше: „Ако искаш да дойдеш с мен, по Голяма Богородица ела в Тесалоника. Край пристанището питай за таверната на Гърбавия Антимий, той ми е приятел, кажи му: диря Йоан Стратион. Тогава ще ти кажа всичко…“

Какъв човек беше този странник с пробити волски обуща и белези по ръцете? С такива подозрителни хора човек никога не е сигурен за живота и за парите си, но Герасим нямаше нито пукнат фол, а за смъртта никога не мислеше.

„Тежко се диша тук! — повтаряше Йоан Стратион. — Всички се умислили и отчаяли, превиват гръб и не се сещат, че могат с оръжие да извоюват свободата си!“

Но за такива разговори Герасим вече беше пращан по тъмниците.

— Не разбра ли за какво съм те повикал?

— Разбрах…

„Кажи му: «Диря Йоан Стратион». Тогава ще научиш всичко…“

— Ще отидеш ли?

„Отвън планините и морето… Ние сами сме си архонти! Не вярваш ли?“

— Мръсна паплач са тия павликяни, трябва всичките да ги изселят от Филипопол! Тоя Стратион бил таен пратеник до тях.

Кой каза това?

Младият архонт ли?

Чернобрадият — таен пратеник… на кого? За какво бе дошел тук и как се бе изплъзнал от ръцете на филипополския кастрофилакс?

— Ей, българино! Какво започна да клюмаш? Защо мълчиш?

… Не, чернобрадият не лъже. Такива хора могат човек да убият, но говорят ли — говорят от сърце.

Едва сега Герасим забеляза, че в дъното на чашата се е утаила едра капка вино. Той бутна чашата към кастрофилакса:

— Не се скъпѝ, кирие. Налей! Ще ви помогна… Само ми дайте пътна грамота за Тесалоника…

… и за земите отвъд морето, отвъд планините и морето.

Пристанището на Тесалоника бе пълно с търговски кораби. Големият богородичен панаир свърши преди няколко дни, но по улиците още се виждаха купища сандъци и кошове. Търговци, потънали в пот, отчаяно се пазаряха. Едни гледаха да се отърват от стоките, които бяха донесли чак от Венеция и Генуа, други се надяваха в последните часове да купят на половин цена. Носачи, превити под тежестта на товарите, кръстосваха между корабите и търговските улици.

Вечер край пристанището се носеха пиянски провиквайки, женски викове, свирня на рог и мъжки смях.

В таверната на гърбавия Антимий четирима венециански търговци вечеряха във вътрешната стаичка и пиеха ароматно пелопонеско вино.

— Дано и на връщане не срещнем никого от ония разбойници! — обади се най-младият от четиримата, който седеше в ъгъла до прозореца.

— Не изкушавай нечестивия, сеньор Луиджи! — обади се пълнобузестият мъж от другата страна на масата. — Републиката не е във война със сицилийските нормани, а архипелагът е спокоен. Освен това военни дромони ще ни придружат чак до Матапан.

Останалите двама венецианци навъсено гледаха пред себе си. Разбира се, човек сам не бива да призовава злите сили, но сеньор Франческо говори така само за да успокои младия Луиджи, момък от старо венецианско семейство, който за пръв път беше тръгнал на дълъг път. И Франческо Феличе, и двамата венецианци знаеха, че пътуването до Венеция е пълно с опасности. Вярно, норманите привидно са в добри отношения с „Републиката на свети Марко“, но от години те воюват с ромеите и един бог вижда колко поразии вършат из Архипелага и в Адриатическо море.

Миналата година почина сицилийският крал Рожер II и синът му Вилхелм с още по-голямо настървение се нахвърли върху ромеите. Неслучайно го наричаха Злия Вилхелм.

Сега венецианците си мислеха за страшните разбойници, а Франческо Феличе пръв произнесе името на един от тях:

— Преди седмица два ромейски кораба подгонили дракара на Сифант. И дяволът помага на тоя злодей! Още никой не е успял да го настигне. Сякаш лети по вълните. Казват, че Злия Вилхелм му заповядал да не допусне нито един ромейски кораб за Анкона.

— Свети Марко да ни е на помощ! — изпъшка единият от двамата търговци, които през цялото време мълчаха.

Франческо Феличе сбърчи вежди. Канеше се да каже нещо укорно, ала в същия миг една тежка ръка легна върху дясното му рамо и той чу познат глас:

— Поклон на сеньор Франческо и на благородните господа.

Човекът говореше на чисто венецианско наречие, облечен бе в жълта копринена риза с широки ръкави. На едното му рамо се крепеше син летен плащ, а от зеления му пояс се виждаха украсените със злато дръжки на две сирийски ками. Само косата му не отговаряше на богатото облекло; черна и сплъстена, тя закриваше цялото му чело и надписваше над очите. Черната му брада, кой знае откога неподстригвана, стигаше до скулите му.

Франческо Феличе се обърна и учудено възкликна:

— Джовани! Да ослепея, ако можах да те позная веднага! Оня ден приличаше на носач от пристанището, а днес се появяваш като странствуващ принц! Къде търгуваш и колко печелиш, та имаш толкова цари?

— Свети Марко помага и на онези, които са само наполовин венецианци по кръв — засмя се дошлият.

— В тия времена най-добре е човек да има по малко от всички народности и да се променя според случая. Кълна се в златния нимб на нашия светия!

— Ами тоя светия? — измъкна от джоба си една кожена кесия Джовани. Чу се ясният звън на злато. — Дойдох да се уговорим за пътуването.

— Най-напред да пием за успешно пристигане в нашата хубава Венеция! — буйно заговори Феличе и придърпа един свободен стол към масата. — Сеньори, чукнете чаши с моя нов приятел!

Но не успяха да се чукнат. Гърбавият Антимий се появи и прошепна нещо в ухото на новодошлия.

— Ей сега ще се върна, сеньори…

Герасим седеше на дървената пейка пред таверната и гледаше потъмняващото море. От мачтите на многобройните кораби просторният залив като че ли бе обрасъл с тръстика.

Огньовете на двата каменни фара едва сега се разгаряха и в настъпващата тъмнина приличаха на високи жертвеници, останали от времето, когато атинските триери са кръстосвали водите на Егея и Тесалоника им е била вярно пристанище.

Пред Герасим започваше необхватното, непознато море. Ала защо и мислите му настъпи смут и го завладя необяснима тъга? Като че ли тук, на този тъмен бряг, щеше да остави нещо много скъпо, което бе носил досега в себе си. Какво би могло да бъде то — питаше се той и не можеше да си отговори, защото нищо не му идваше в ума; размърдаше ли мислите си, щеше да се сети само за неприятности, унижения и оскърбления. И за една глупава случка тогава — в манастира (когато дойде вдовицата на един филипополски архонт), го анатемосаха и прогониха от светата обител. Цяла година мина от оня ден. Анастасия, която го караше да й вика Анастасо̀, дори не го допусна в дома си, когато преди няколко седмици се промъкна във Филипопол, без да има пътна грамота, с едно-единствено желание — да я види. Стражниците го заловиха, когато той удряше с пестници вратата на големия й дом, и го замъкнаха в тъмницата, гдето вече бяха закарали един друг подозрителен човек същия тоя Стратион, когото очакваше сега…

— Ей, човече, ти все пак дойде! — на звучен гръцки език извика някой зад него.

Чернобрадият му протегна двете си ръце.

— … и с какво, дяволите те взели, ме спечели още при първия ни разговор в онова мръсно подземие? А? Кажи де!

Герасим улови ръцете му по-горе от китките, стисна ги приятелски и някак нехайно подхвърли също на гръцки, но с твърдо, „българско“ произношение:

— Пратиха ме да те заловя. Обещаха ми десет перпери.

— Десет перпери! Бога ми, не струвам толкова много… Ха-ха-ха…

Смееше се от сърце, с отметната назад глава, но очите му зорко следяха лицето на българина.

Герасим обаче не се и усмихна. Лицето му беше напрегнато, очите му странно блестяха.

— Дойдох, Йоане Стратион! — развълнувано рече той. — Искам да дойда с тебе в онази страна, за която ми говори… там, дето свободните мъже сами на себе си са господари. Там, отвъд планините и морето!

Стратион престана да се смее, прехвърли синия плащ от дясното на лявото си рамо, опипа с нервни движения златните дръжки на двете сирийски ками и тръсна глава — черната му коса слезе още по-ниско и закри очите му.

— Добре — хрипкаво рече той, — тъй и тъй съм тръгнал да купувам хора, ти ще си първият, когото ще запиша в свитъка на новите моряци. Само че аз ще ти определя цената! И тя ще е много повече от десет перпери, българино, запомни това!

Гърбавият Антимий бе запознал Стратион с Франческо Феличе. И затова чернобрадият не забрави да му заплати за услугата.

Корабът на Феличе беше среден по големина неф, с високи четириъгълни площадки на носа и кърмата. На голямата мачта бе прикрепен широк плетен кош — наблюдателният марс. Двете платна бяха старателно свити и закотвеният кораб слабо се полюляваше от налитащите вълни.

Един сънен и сърдит моряк посрещна нощните гости и като вдигна високо слюдения фенер, разгледа двата медни пръстена, които служеха като доказателство, че сам стопанинът на кораба изпраща тия пътници.

— Разположете се, където желаете — промърмори той и се запъти към тъмния трюм.

Стратион пъргаво се изкачи по стълбата на кърмата и като стигна до дървения навес, който закриваше кормилото, широко разтвори ръце.

— Отново се раждам сега, приятелю! За два месеца се отделих от морето, а като че ли двадесет години минаха!

Той метна плаща си върху дървения под и се простря по гръб. Вързопът дрехи, който носеше, постави под главата си и когато Герасим седна до него, с изненада видя по лицето му вместо обичайния присмехулен израз чиста, детинска радост.

С нисък, възглух глас той заразправя, че когато бил още юноша, баща му го учил да разпознава звездното небе. Тогава живеели в Родос, острова, на който за пръв път видял белия свят. Баща му бил известен свирач на лютня, а майка му — хубава венецианка, отвлечена от разбойници, когато пътувала за Сицилия, и продадена като робиня чак в Кипър. Стратион не обясни как бедният свирач на лютня бе успял да откупи красавицата и да я заведе на Родос. Наскоро, след като се оженил, баща му захвърлил лютнята и се върнал към отколешния си занаят на кормчия по крайбрежните търговски кораби. От него Стратион се научил да води кораб в бурно море. Да различава съзвездията и да не се страхува от нищо.

Как да забрави Стратион маслинените и бадемови горички, пръснати по родния остров? Ами златните ивици пясък, по който бе тичал като дете? Никъде другаде небето не е така безоблачно и бездънно синьо като там…

Герасим притихнал слушаше тази внезапно избухнала изповед. Това ли беше тоя същият Стратион, който за всичко говореше с недомлъвки и нищо не разказваше за себе си?

Тъкмо сега трябваше да го попита за онази страна, където свободните хора сами са си господари.

И го попита.

Стратион изведнъж пак стана затвореният, подозрително гледащ чернобрад странник.

— Не бързай. Ще научиш всичко, когато трябва!

— Кастрофилаксът ми каза, че си враг на императора, и още…

— Какво?

— … че във Филипопол те бил изпратил арменският княз Торос, който воювал с империята и искал да привлече на своя страна сънародниците си в града и околността, арменците павликяни.

— Хм…

— Вярно ли е това, Йоане Стратион? Тарс ли е средището на свободните моряци? Тарс в Киликия ли?

Стратион му обърна гръб.

Приливът започна да повдига кораба.

Вятърът, който идваше откъм морето, се усили.

Герасим легна до Стратион, като подложи ръката си за възглаве.

Беше уморен, но възбудата от изпълнения с впечатления и преживявания първи ден в Тесалоника още не го напускаше. Очите му бяха притворени, целият се люлееше с вълнението на морето и може би затова, когато Стратион заговори, в първия миг му се стори, че чува глас, който иде някъде от тъмните води.

… Знае ли той, този разстриган монах, какви опасности крие морето? Старите моряци разправят: понякога се случва така да се извие вихрушка, че морската вода започва да се върти в кръг и, не дай боже, кораб да попадне там. Не, корабът не потъва, само се върти в този широк кръг, по цели дни може да се върти и ни с гребла, ни с платната можеш да го изведеш. Моряците не издържат, косите им побеляват от ужас, гласовете им пресъхват от викане — към кого викат те, сами не знаят. И така — докато един след друг се хвърлят в морето… Това е дяволската въртележка; попаднеш ли в нея, вече не можеш да се отървеш, ще кръжиш по един и същ ръб над водната пропаст; ще викаш за помощ… докато обезумееш и сам потърсиш смъртта.

— Всички ние рано или късно попадаме в дяволската въртележка — едва чуто рече Стратион и млъкна.

Герасим потръпна от думите му, от нощния хлад и от мисълта, че утре рано сутринта по своя воля тръгва към неизвестността.

Но за какво да съжалява? За ромейските тъмници ли? За жалкия живот в манастира ли? Или за зверовете, които го дебнеха в гората, когато с лък в ръка тръгваше на лов?

Така си говореше и се успокояваше сам, за да забрави страшната заплаха на Стратион, че всеки човек рано или късно попада в дяволската въртележка.

По изгрев-слънце корабът се оживи.

Пристигна и Франческо Феличе. След него двама едри мъже носеха по едно желязно ковчеже — златото, което търговецът бе успял да спечели на панаира. Освен това от Тесалоника, Феличе бе натоварил кожи, восък и лен.

Тоя ден единадесет венециански кораба щяха да напуснат пристанището, придружавани от два военни дромона.

От фара при входа на пристанището се проточи дълга черна струя дим — знак, че корабите могат да потеглят.

Моряците вдигнаха котвите, платната с плющене загребаха от силата на утринния вятър, греблата се забиха в сивата вода и челният кораб пое към открито море.

На брега барабанчиците на стражевия отряд с отсечени удари биеха тържествен марш за изпращане на големия морски керван.

— Непорочната дева и всички светии да са ни на помощ! — прекръсти се Франческо Феличе, като гледаше от кърмата дългия низ разноцветни корабни платна.

Нефът беше към края на редицата, след него плуваше вторият дромон.

Търговската къща Феличе притежаваше две галери, но сеньор Франческо настоя и тръгна на панаира в Тесалоника с нефа, който побираше двойно повече стоки от една галера. Сега търговецът се радваше, че бе постъпил така, и си казваше, че следващата година ще дойде с два нефа.

Йоан Стратион се беше изкачил на наблюдателния марс, а Герасим застана в носовата част на кораба.

Плуваха в спокойно море, по небето нямаше ни едно облаче. Денят щеше да бъде ведър и чист и Герасим усещаше как в гърдите му се наслоява едно ново чувство — доволство от самия него и увереност, че трябва все тъй да постъпва — без колебание да върви към примамливата неизвестност, защото нямаше какво да загуби, а тъкмо там, зад неясния кръгозор, може би го чака най-сетне неговият голям щастлив случай… Здрав е, силен е, освен това е учил гръцко четмо и писмо, знае наизуст едно от четирите евангелия, знае и безброй молитви, с умни думи може да омотае безкнижен, та и книжен човек. И с всичките си тия качества заслужава да бъде сам на себе си господар…

Дали трябва напълно да се довери на Стратион?

Едва ли… Чернобрадият притежава способността да упражнява някаква тайна власт над хората. Но Герасим не е вчерашен. Сега Стратион му е нужен — и затова ще върви след него. Ако ли обаче разбере, че е подведен, знае как да постъпи — поне разбра, че по пристанищата и по корабите се търсят мъже, които имат здрава десница и лесно забравят десетте божи заповеди. А има ли вече божи заповеди за един разстриган монах?

Плуваха край красивите острови на Архипелага.

Виждаха се малки тъмни горички, възвишения с каменни кули, бели скали и градчета от по стотина къщи с плоски покриви.

Денят идваше с бързината на буйно разгорял се огън, слънцето неусетно стигаше зенита, залезът сливаше небето и морската шир в една тъмна завеса.

Колко време вече плуваха?

Герасим обърка дните.

Един нов изгрев донесе тъмни облаци, които се трупаха на кръгозора и бързо закриха слънцето.

Духаше западен вятър, но корабите имаха опитни кормчии и моряци и въпреки високите вълни керванът продължи да плува.

Вече се свечеряваше, когато наближиха нос Матапан. Първите кораби извиха покрай скалистия гребен и се отправиха към Мерсинския залив. Щяха да пренощуват в пристанището Каламе, където ги чакаше новата им охрана — две венециански военни галери.

Ромейските дромони бавно извършиха маневра, обърнаха се и потеглиха обратно, за да ги завари нощта в сигурното пристанище Монемвасия.

Вятърът се усили, вълнението на морето се увеличи и при скалистия нос галерите трябваше да свият платната и да плуват на весла.

Корабът на Феличе се движеше само с платна и насрещният вятър спираше пътя му. Напразно моряците се опитваха да обърнат кораба така, че вятърът да им помогне за един плавен завой. Нефът се люлееше и не помръдваше.

В това време керванът замина далече напред.

Откъм брега заедно с тъмнината на настъпващата нощ бавно приближаваха сивите валма на мъглата.

Моряците се спуснаха към трюма, за да донесат помощните гребла, но ги спря гласът на Феличе:

— Оставете! Истинска лудост е да догонваме галерите в тази мъгла. Тук е пълно с подводни скали. Опънете платната! Ще се върнем в Монемвасия. Утре ще настигнем нашите!

Кормчията сръчно изви дървените лостове.

Няколко моряци на ръце управляваха краищата на платната по посока на вятъра и нефът направя широка дъга сред разлепеното море.

Мъглата настъпваше след кораба.

— Трябва да се разпънат всички платна! — обади се Стратион, който стоеше до кормчията.

Изведнъж той забеляза от лявата страна на борда тъмния силует на голям кораб, който плуваше към тях. Взря се и различи две наведени платна и два реда весла.

Откъде се появи този дромон? Нали ромеите отпътуваха?

Стратион се обърна, срещна погледа на кормчията и отгатна в него същия въпрос.

— Ще се сблъскаме! — извика кормчията и с една ръка заудря чугуненото клепало, което висеше до него.

— Дай! — грабна дървения чук Стратион и с пълен замах загърмя по клепалото.

В мъглата се носеха бързи и тревожни удари, но дромонът продължаваше да лети право срещу тях. Когато приближи на хвърлей от стрела, венецианците видяха как по даден знак греблата се прибраха.

Какви са тия приготовления?

Защо ромеите не извият кораба встрани?

Венецианците нямаха време да проумеят всичко, което се случи след това.

Дромонът стремително приближаваше. Десният му борд беше пълен с въоръжени хора, които държаха в ръце дълги абордажни куки.

— Разбойници ни нападат! — пискливо извика Франческо Феличе. — Дайте греблата! Отбийте куките!

Моряците, неколцината пътници и войниците от охраната грабнаха кой лопата, кой копие.

— Пресечи му пътя вляво! — изхриптя Стратион в ухото на кормчията, който се беше съвсем объркал и само стискаше кормилото.

Чернобрадият го изблъска, пое кормилото и нефът неочаквано изви вляво.

От момента, в който разбра, че на кораба настъпва суматоха, Герасим държеше с изтръпнали пръсти едно гребло и стоеше близо до кърмата. Разбираше, че единственият човек, чиито заповеди трябва да изпълнява, е Стратион, и затова гледаше да е близо до него. Откак стъпи на кораба, до тоя миг той се чувствуваше несигурен, макар че знаеше да плува, и се успокояваше с мисълта: ей го де е брегът, все някак ще стигне здрав и читав до там. Но чернобрадият го беше повел към Венеция, беше му обещал, че след това ще отидат в Киликия. Каквото и да стане, те двамата трябва да бъдат заедно…

Ето, сега всички разчитат на Стратион, моряците отгатнаха какво иска той от тях и обърнаха платната. Носът на дромона успя само да се отрие о левия борд.

— Сифант! Сифант! — понесоха се викове от дромона.

Когато венецианците се огледаха, видяха, че от другата страна, откъм изток, където мъглата беше по-рядка, плува черен кораб с високо издигнат нос и четириъгълно платно на червени и бели ивици.

— „Черният змей“ на Сифант — простена някой и моряците, които държаха краищата на платната, като по заповед отпуснаха ръце.

Името на Сифант се носеше по четири морета — Егейско, Критско, Йонийско и Адриатическо. Крал Вилхелм не криеше, че използува опитната ръка на Сифант да държи в страх морските пътища.

Колко и какви кораби имаше прочутият морски разбойник, никой не можеше да каже със сигурност. Веднъж силно въоръжени платноходки нападаха някой търговски керван, друг път няколко мирни на вид венециански галери неочаквано се втурваха на абордаж върху византийски кораби, пълни със стоки за Константинопол.

Дракарът на Сифант беше прочут като самия морски главатар. Наричаха го „Черният змей“, защото носовият акростол завършваше с хищно разтворените челюсти на изрязан от дърво змей. Никъде вече по моретата не се срещаха такива кораби. Някога, преди близо две столетия, викингите бяха правили с дракари морските си походи, като ограбваха и разоряваха Франция и Англия.

Далече от северната си прародина, сицилийските нормани участвуваха в кръстоносните походи, но въпреки това сред тях живееха преданията за кървавите битки на викингите и всеки нормански благородник се гордееше, ако можеше да спомене в родословието си някой славен ярл или прочут войн. Скитащи певци пееха дълги саги за подвизите на дедите. По рицарски турнири победителите бяха възвеличавани с имената на герои от стари предания. Рожер II беше поръчал да му построят цяла флотилия от дракари и разправяха, че дракарът на Сифант е подарък от покойния крал.

Докато на другите кораби като гребни бяха оковани роби и пленници, на дракара, както бе по стар обичай, само свободни мъже — калени в битки войни, въртяха греблата. При нападение мечът беше играчка в силните им ръце.

От другата страна на венецианския кораб бързо приближаваше дромонът на норманите. Там се разнесе удар на меден гонг, греблата изведнъж се вдигнаха във въздуха, после само тия от левия борд се забиха във водата и целият кораб се изви след нефа. Сега гребците още по-бързо загребаха. Дромонът подгони венецианския кораб, пресрещна го, когато той правеше завой, и дългият железен таран се заби в кърмата. Няколко абордажни куки се закачиха на нефа.

Сифант не бързаше.

Той остави жертвата да бъде разкъсана от войните на стария Ерлинг, който командуваше дромона.

Когато най-сетне дракарът приближи до мястото на боя, половината от венецианците вече лежаха по палубата промушени или с натрошени глави. На кърмата двама мъже — единият чернобрад, другият едър, с дълги кестеняви коси — въртяха гребла и отблъскваха нападателите. На носа на кораба се съпротивяваха неколцина войници от охраната.

Нефът бавно потъваше.

Норманите тичешком пренасяха на дромона стоките, които бяха натрупани по палубата, някои се спуснаха в трюма и заедно с вързопите скъпи кожи измъкнаха и един петдесетгодишен, пребледнял от страх мъж, който пищеше, като че ли го колеха, и се молеше на венецианско наречие:

— Не ме убивайте! За мене ще вземете добър откуп! Аз съм търговецът Франческо Феличе!

Дракарът се полюляваше до потъващия кораб, но нито един човек от него не помръдваше.

В носовата част на венецианския кораб един дългокрак норманец с ризница от стоманени плочки, с черни пера по шлема, въртеше меч и подканяше с викове хората си.

Това беше Ерлинг, старият Ерлинг, който някога с бащата на Сифант бе нападнал египетските брегове, а сега помагаше на сина въпреки шестдесетте си години.

— Слава на Ерлинг! — изпищя някой и от дракара ревнаха след него:

— Ерлинг! Слава!

— Ерлинг! Слава!

Старият норманец промуши гърдите на венецианеца, с който се бе счепкал, чу виковете и вдигна високо меча си за поздрав. Кръвта се стичаше от острието по дръжката, плъзна под ръкава на дрехата. В такива мигове той загубваше властта над себе си и се случваше да нарани и свои войници.

— Кръв! Кръв! — изхърка Ерлинг.

Норманите знаеха за пристъпите му на лудост и се дръпнаха встрани.

Той остана сам срещу двама венецианци и сега никой не се съмняваше, че в неравния двубой победител ще излезе опияненият от мириса на кръвта Ерлинг.

Нефът продължаваше да потъва.

Мъглата бързо се сгъстяваше.

Едва на сутринта, когато дромонът пореше водите на Йонийско море на път за Сицилия, оцелелите венецианци можаха да се видят — десетина души, скупчени в носовата част на кораба.

Герасим и Стратион седяха, притиснали гърбове, за да се топлят, защото бяха само по ризи. И двамата ги бяха хванали с широки клупове от въжета.

Никой от пленниците не отваряше уста.

Нямаше за какво да говорят. Тъпо примирение бе обхванало всички.

Водителят на гребците — възрастен норманец с дебели като на негър устни — седеше на ниско столче до главната мачта. Пред него висяха, окачени на дълъг прът, медни гонгове с различна големина, по които удряше с дървен чук. Удряше ги подред, носеха се звуци на някаква странна мелодия и това беше по-добре от еднообразните тонове, които можеха да подлудят човека; случваше се някой гребец да припадне само от продължителното слушане на един и същ звук.

Дромонът целият бе просмукан от смола и тръпчивият дъх изпълваше всичките му кътчета.

Тъкмо тоя мирис на вековния лес, от който Герасим бе избягал, сега навлизаше в гърдите му. Но това беше в същото време и дъх на нещо гнило, което като че ли идеше от дъното на морето.

Ерлинг лежеше под дървения навес на кърмата. Напоследък след сражения, в които получаваше такива пристъпи, той трудно се съвземаше. Понякога цели дни нямаше сили да се изправи от постелята.

До него бе коленичил арабинът Абу-Шам — нисичък, съсухрен старец, с тъмни неподвижни очи и едва забележима рядка брадичка. Той преливаше от една чаша в друга някаква синкава течност и шепнеше неразбираеми думи. Спуснатият край на голямата му бяла чалма се люлееше заедно с наклоняването на кораба.

— Ако ме отровиш, ще умреш от мъчителна смърт. Ще те одерат жив, ще ти изтръгнат езика и ще ти избодат очите изхърка Ерлинг от ниското ложе.

— Смелият Ерлинг знае, че не за първи път му давам да пие от това питие — тихичко, с пеещ глас отвърна арабинът и поднесе чашата към устните му.

Ерлинг изпи лекарството и побърза да изругае:

— Пфу! Душата ми отрови!

— Душата е безсмъртна — едва чуто рече старецът и понечи да се изправи. Но Ерлинг го улови за ръката:

— Кажи! Нали няма да умра от болест, а ще загина в бой?

— … Звездите никога не лъжат. Смелият Ерлинг навярно още помни, че преди две луни му предсказах сполука в морско сражение и връщане с богата плячка.

Ерлинг в отговор само изръмжа:

— Омитай се!

Арабинът безшумно изчезна от кърмата.

Миналата година го бяха пленили заедно с десетина души, които плуваха на кораб на каирския халиф. Ерлинг щеше да го изхвърли през борда заедно с неколцината слаботелесни пленници, които нито можеха да продадат някъде (кой ще купи слаб роб!), нито ставаха за гребци. Ала уважението, което останалите пленници оказваха на стария арабин, неволно се предаде и на него. Един от тях шепнешком му обясни:

— Той е звездоброец, всеки нов емир, както и халифите, го викат да им предсказва бъдещето и да ги лекува. Знае черната магия и може да изрече заклинания, от които земята потреперва и морето се разпенва като при буря.

Суеверен както всички нормани и моряци, Ерлинг не посмя да окове Абу-Шам. Заповяда му да стои до главната мачта при водителя на гребците и да отмерва смените с пясъчния часовник.

По цял ден Абу-Шам седеше с подвити крака и гледаше с тъмния си неподвижен поглед как пясъкът се прелива, обръщаше стъкленицата и щом изтечеше времето на смяната, само побутваше водителя на гребците.

Разболееше ли се някой от норманите или дори роб, той безшумно обикаляше около него, даваше му горчиви лекарства, шепнеше над главата му дълги заклинания. Понякога се спускаше в трюма и седнал срещу отвора, дълго гледаше квадратния къс небе. Казваше, че така и през деня вижда как блестят звездите.

Късно следобед Ерлинг стана от ложето, вае дългия камшик, който бе закачен на дъсчената стена до него, и се изправи сред кърмата. Камшикът от крокодилска кожа изплющя няколко пъти във въздуха — за подчинените му това беше равнозначно на удара на гонг, а за робите — началото на ново мъчение.

Голите тела на гребците лъщяха от пот, равномерно се наклоняваха напред, силно се дръпваха назад и при новия удар на гонга пак политаха напред. От всеки борд по петдесет души въртяха гребла, наредени в две редици, една над друга. На вратовете им тежаха зеленясали от влагата и от дългото носене медни нашийници, краката им бяха оковани във вериги, които бяха здраво заловени в палубата.

— По-бързо! — изкрещя Ерлинг и камшикът пак изплющя във въздуха.

Откъм носовата кула изскочиха двама млади нормани, в десници с дървени палки, обвити в кожа. В левите си ръце държаха по една желязна кука.

Те бавно тръгнаха покрай гребците, оглеждаха ги един по един, да видят дали се стараят във въртенето на греблата, и по навик замахваха с палките по голите гърбове.

Над целия кораб се понесе глухо пъшкане. Остро скърцаха греблата в жлебовете.

— Ей оня негодник във втория ред забавя греблото! — извика Ерлинг и посочи с дръжката на камшика към десния борд.

Шестият гребец от горния ред — човек с четвъртита, обраслата глава и тесни рамене, едва превърташе греблото, помагаше си с гърди и когато закъснееше да го тласне напред, греблото зад него го удряше в гърба. Той хриптеше, мъчеше се да не изостава, но силите му вече го напущаха и плещите му едва се превиваха напред.

Двамата нормани се втурнаха към него, измъкнаха греблото, за да не пречи на ритмичното движение, и по изнемощялото тяло на роба се изсипа град от удари.

— Изхвърлете го! — обади се от кърмата Ерлинг.

Но за да го изхвърлят, най-напред трябваше да разковат веригата, която го придържаше към палубата. Единият отиде да донесе чук и клещи. Неведнъж бяха вършили тази работа, всичко стана бързо. Измъкнаха гребеца на палубата, затътриха го с куките към борда и го прехвърлиха през дървените перила. Окървавеното тяло изчезна в морето.

Помощникът на водителя на гребците доведе от трюма нисък мъж с големи уплашени очи — от заловените преди една седмица роби — и го окова на освободеното място.

Това беше най-често използуваният и най-сигурен начин да се увеличи скоростта на кораба. Гребците виждаха мъчителната смърт на своя събрат по съдба и страхът, че и тях могат да пребият, извикваше в изтощените тела неподозирани дотогава сили, изтръпналите ръце още по-здраво стискаха греблата, от гърдите им се изтръгваха хъркащи звуци.

Водителят на гребците силно заудря медните гонгове, двамата флейтисти оглушително засвириха, задумка и барабанът.

Дромонът започна да скъсява разстоянието, което го отделяше от летящия напред дракар на Сифант.

— Къде са новите? — попита Ерлинг и без да дочака отговор, тръгна към носовата част на кораба.

Като го видяха, пазачите на пленниците тутакси станаха от пейките, на които седяха до тоя миг, и побързаха да оправят ремъците на мечовете си, както се полага при среща с военачалник.

Пленниците се изправиха и се скупчиха, като че ли така можеха да се защитят от опасността, която приближаваше към тях.

И сега Герасим потърси гърба на Стратион. Усещаше как мускулите на чернобрадия потръпват от напрежение и чуждото вълнение му пречеше да изрази своя душевен смут, очакването на най-лошото, смъртта.

До него Франческо Феличе целият трепереше, пълните му бузи бяха безкръвни. За кой ли път вече той се проклинаше, че тръгна — от желание за повече стоки, за повече печалба! — с нефа, а не с една от галерите на търговската къща Феличе. Тогава нямаше да зависи от прищевките на вятъра и щеше да догони кервана. А сега вместо двойно по-голяма печалба — роб, нормански роб…

Както се бе облегнал на дървената кула, той започна да се свлича към пода. Стратион — в окъсани дрехи, със засъхнала кръв по лицето, го улови за раменете, изправи го и изхриптя в ухото му:

— Не се отпускай! Ще те отделят при негодните за гребци и ще те хвърлят в морето!

— Слушам… с попукани устни прошепна венецианецът.

Пленниците се раздвижиха и Герасим беше изтикан напред. Затова беше първият, когото поведоха между двете редици нормани. В дъното на този въоръжен коридор застана Ерлинг, заобиколен от двама копачи и един норманец с ножици и широк бръснач в ръце.

Герасим не разбра как се озова само на две крачки от Ерлинг.

В това време дойде водителят на гребците, който бе отстъпил мястото си при мачтата на своя помощник. С опитни движения той раздра ризата на Герасим и опипа гърдите му.

— Добре! — кимна той.

После стисна мускулите на ръцете му и пак рече:

— Добре! Гребец за горния ред!

Двамата ковачи уловиха Герасим, вързаха му ръцете на гърба и един от тях поднесе нагорещеното до побеляване желязо към челото му.

— Ъ-ъх! — изпъшка той.

Вторият ковач мазна раната с някакъв мехлем и като сложи на шията му тежък меден кръг, сръчно закова двата несъединени края.

След това към пленника приближи бръснарят, ритна го в слабините и го принуди да седне на палубата. С големите ножици започна да реже кичури от лъскавата му кестенява коса.

Да се съпротивява?

Как?

С какво?

В очите на Герасим се появиха сълзи на безсилие. Около него ехтеше гърлена норманска реч, мирис на изгоряло месо изпълваше целия кораб.

Един след друг венецианците бяха прекарвани през двойната редица нормани.

Колкото и да се мъчеше да бъде храбър, Франческо Феличе тихо започна да стене, когато опипваха мускулите му, оглеждаха зъбите му и го тупаха по гърба.

— За долния ред! — отсече началникът на гребците.

Четирима пленници със слаби тела бяха отделени встрани. Все пак им провървя — нямаше да ги хвърлят в морето, защото корабът отиваше в Палермо, където щяха да се опитат да ги продадат за домашни роби.

Между двойната редица последен тръгна Стратион. Горната му устна нервно потреперваше. Той спря пред началника на гребците, сам свали останките от жълтата си риза, развърза зеления пояс и всички видяха дългите белези на зараснали рани, които кръстосваха целия му гръб.

— О-хо! Добре са го ошарили! — лъсна едрите си зъби Ерлинг.

Стратион дори не го погледна.

Началникът на гребците улови лявата му ръка. Колкото и да я стискаше, пръстите му не можеха да потънат в твърдите мускули.

— Хм… — изсумтя той, хвана десницата му и се опита да я превие.

Но не успя.

Замахна с ръка, удари го в гърдите — пръстите му отскочиха от опънатото като кожата на барабан тяло на чернобрадия.

— Какъв човек си ти, че си толкова здрав и силен? — попита на венецианско наречие Ерлинг и като не получи отговор, повтори въпроса си на гръцки.

Стратион мълчеше, все едно че не говореха на него.

— Може да е ням — обади се началникът на гребците.

Ерлинг отегчено махна с ръка.

Двамата ковачи свързаха Стратион. Единият посегна с нажеженото желязо и вдигна черния кичур, който закриваше челото му, но веднага дръпна желязото встрани:

— Има стар знак!

Водителят на гребците и Ерлинг приближиха и се взряха в тъмната буква, дамгосана в средата на челото му „R“.

— Това е знакът на покойния господар Рожер! Бил е роб на кралските кораби! — рече началникът на гребците.

— Виждам… — процеди Ерлинг. — Тогава така белязваха само знатните роби… Какъв си бил, преди да попаднеш на кралски кораб?

И сега мълчание посрещна думите му.

— Казвай! — изкрещя началникът на гребците и го удари по лицето.

Стратион дори не отвори уста.

— Трябва да заговори! — процеди Ерлинг.

Водителят на гребците се канеше отново да удари пленника, но в тоя миг прозвуча гласът на: Стратион — той говореше на онази смесица от италиански, гръцки и арабски, която бе разпространена в пристанищния квартал на Палермо.

— Бях кормчия на венециански търговски кораб.

— Защо те освободиха? — бързо попита Ерлинг.

— Отговори! — пак го удари по лицето водителят на гребците.

— Избягало е, кучето! Може да е бил кормчия, но и друго има! — обади се Ерлинг и нареди: — Прибавете десет камшика към старите му рани!

Войниците бързо донесоха от трюма ниска маса с разперени встрани четири дървени крака и я поставиха до голямата мачта.

Дромонът продължаваше да лети след черния дракар.

Гребците дори не поглеждаха към новите роби, стигаха им техните собствени мъки.

Уловиха Стратион и го поставиха по очи върху масата. Завързаха ръцете му в предните, а краката в задните подпори.

Палач на дромона нямаше — всички нормани бяха палачи.

Началникът на гребците избра от един вързоп най-дългия камшик, направен от четири преплетени ремъка, и нанесе първия удар.

Кървава черта проряза мургавия гръб на вързания мъж.

От гърдите на Стратион не се откъсна нито звук, но вместо това от групата на новите роби се разнесе гневен и отчайващ вик.

— Мъчители-и-и! — викаше Герасим на български и затова никой не го разбираше. — Злодеи! И вас един ден така ще мъчим!

— Запушете му устата — с отегчение рече Ерлинг, който вече се канеше да се върне на кърмата, за да си почине на застланото с леопардова кожа ложе, доволен, че тоя ден е свършил добра работа.

Със запушени уста и стегната от медния пръстен шия, Герасим ловеше въздух през разкървавените си ноздри.

Той не искаше да гледа как камшикът разкъсва тялото на единствения му близък човек сред тия жестоки хора, не искаше да слуша свистенето на сплетените ремъци, но картината на мъчението го хипнотизираше и една-единствена мисъл се въртеше в съзнанието му: смърт, смърт за тия нормани, за всички нормани, смърт, смърт за тях!

И започна да се задушава не само от мръсния парцал, с който бяха запушили устата му, а и от прилива на една огромна злоба, каквато до тоя миг нищо не бе успяло да предизвика у него.

Не, не само злоба, а и надеждата, че един ден ръцете му няма да бъдат вързани и устата запушена — тогава той ще изрича заповеди и ще размахва камшика. И по-силно от тях ще го размахва, много по-силно.

В дъното на тъмния трюм, върху няколко просмукани от влага стари корабни платна, лежеше по очи Йоан Стратион, глухо стенеше и хапеше устни.

Когато болките замъгляваха ума му, той се мяташе по постелята, изричаше неразбираеми слова, викаше на помощ отдавна забравени приятели.

Гребците от запасната смяна притихнали слушаха стенанията на този човек, който и след страшните мъчения намери сили и смелост, заплю водителя на гребците, нарече го „сицилийска мърша“ и макар целият окървавен, се нахвърли върху него.

Защо въпреки това норманите не го убиха?

Може би се страхуваха от него?

Кой беше той?

— Намери се човек, по-смел от тях — говореха си от ухо на ухо робите и тия думи пробуждаха неясна надежда: ако на кораба има още неколцина такива смелчаци, някой ден могат да се вдигнат, да строшат веригите… и свобода, свобода за всички!

Ала всеки се свиваше в дрипите си, мълчеше и дори не помисляше, че може да бъде един от тия смелчаци. Дългите месеци изтощителен труд, униженията, честите убийства на отслабналите гребци — ги бяха превърнали в неми изпълнители на чужда воля.

— Вода… вода… — стенеше Йоан Стратион.

Гребците от запасната смяна биха навързани с дебело насмолено въже, което минаваше през халките на нашийниците и никой не можеше дори крачка да, стори.

Идваше нова смяна да почива.

Други роби слушаха стенанията и неразбираемите думи на Йоан Стратион. И пак никой от тях не можеше да му помогне.

Само нощем през малкия отвор на трюма се промъкваше едва забележима сянка и спираше до премазания от мъченията мъж.

Абу-Шам сядаше до постелята от корабни платна и започваше да шепне нещо, което само той си чуваше. Когато нов пристъп на болка сръчваше Стратион, той измъкваше от пояса си малка стъкленица, пълна със зеленикава течност и я накланяше към устните му.

— Едно… две… — броеше капките старецът.

Щом станеха десет, прибираше шишенцето в пояса си и продължаваше да нарежда едва чуто своите молитви и заклинания.

Веднъж той изричаше стихове от корана, които помагат за изцеляване на огнена треска, и чу тих глас — Стратион говореше на оня арабски език, който бе разпространен в Антиохия и в латинските владения на изток — с някои италиански и френски думи, с меко произношение.

— Добрите или злите сили викаш на помощ, обновителю на моя живот?

— Аллах е велик! — вдигна ръце Абу-Шам. — Ти прекрачи прага на смъртта! В думите ти долавям смисъл, в очите ти съзирам пламъка на здравия разум. За какви зли сили говориш? Те са далече от нас!

— … Те са в нас, те са навсякъде, те ни измъчват дотогава, докато ние започнем да ги измъчваме. Но ти си добър, ти ми върна живота!

— Аз съм само лечителна вейка в ръката на оня, чиято сила признават и немите твари…

Думите на стареца заглъхнаха в тъмния трюм.

През квадратния отвор на палубата надничаха няколко едри звезди като състрадателни очи на непознати, странни хора.

Едва сега Стратион усети лекото полюшва не на кораба и разбра, че са пуснали котва.

— Къде сме? — изви той глава към арабина.

— Сицилия… Градът, наречен Палермо.

Сицилия… Палермо…

Някога Йоан Стратион беше идвал тук като кормчия на голям търговски кораб. И сега, като притвори очи, той видя тънката извивка на брега, белите къщи с плоски каменни покриви, градините, в които растяха жълтите сицилийски рози.

Тук беше бродил той, из тъмните улици, с втъкнат в пояса дълъг нож, свободен и уверен в силата на оръжието и във всемогъществото на натъпканата със злато кесия.

За какво би могъл да говори сега? Още помнеше буйните веселия в траторията „Меча бърлога“, пиянските сбивания, когато често се размахваха нормански ками… И мургавите, топли ръце на Естер, която ровеше с пръсти къдравата му коса, галеше се като глезено коте и го караше да я подхвърля с железните си ръце чак до тавана — тя пищеше от престорена уплаха, а после го целуваше по устните, по бръснатите страни, по високото, открито чело… Тогава той не спускаше косата си до веждите, за да скрие робския знак.

Само мигновеното напомняне за дамгосването и за трите години робство на нормански кораб го накара да изохка, но не от болка, а от мисълта, че след като избяга от норманите, не направи нищо, за да отмъсти. А трябваше, трябваше да им отмъсти!

Откъм брега долетя пиянска песен:

Пресушихме чашите,

няма с какво да ни плашите.

Извадете ножове светкавици

да ни видят нашите красавици…

Стратион слушаше песента, но си мислеше за друго — колко е трудно човек да направи сам равносметка на онова, което бе преживял, колко стари мъки и съмнения изплуват само при един далечен спомен.

— Светилнико на умни съвети, кажи ми, човек зъл ли се ражда или животът го прави зъл? И може ли едно голямо добро дело да пречисти грешната душа?

Стратион говореше съвсем тихо.

Абу-Шам поклати глава:

— Ти искаш с няколко думи да ти разкажа книгата на живота. На сърцето ти лежи мъка, трябва да я излееш пред мен. Утре пак ще дойда…

— Чакай! — спря го с ръка Стратион. — Къде е оня висок мъж, с когото ни заловиха на венецианския кораб?

— Той е най-силният от новите гребци. Поставиха го в горния ред и го карат да гребе две смени подред без почивка.

— Зверове! За месец ще му вземат здравето!

Старият арабин изчезна.

И Стратион остана сам — да се взира в тъмнината и да търси в спомените си топлите ръце на Естер.

За Герасим шумното пристанище Палермо беше първият отдих след изтощителното гребане. Той не знаеше, че тук растат най-хубавите рози на Средиземноморието — с упойващ аромат, жълти като огрян от утринно слънце морски пясък.

Вечер щом сложеше глава на подвитата си ръка, той заспиваше веднага, смазан от умора, без дори да усеща тежината на нашийника. Робите спяха притиснати един до друг, свързани с прекарано през халките на нашийниците дебело въже. В ниския трюм миризмата на потни тела се смесваше с дъха на смола.

Хранеха ги два пъти на ден — когато слънцето наближаваше към заника и при появата на първите звезди. Даваха им ядене, колкото да не умрат от глад. Защо да харчат излишни пари за роб, който, щом стане негоден, може веднага да бъде заменен с нов пленник? Стигат му няколко мухлясали сухара от ръжен хляб, накиснат в разредена морска вода, за да не се услажда и бързо да задоволява глада.

Напоследък на Герасим често притъмняваше пред очите, ръцете му започнаха да треперят. Тия мигове на слабост бързо изчезваха, но това бяха първите признаци, че силите му се стопяват. Непрекъснато го измъчваше вълчи глад — глад, който кара роба да събира всяка троха, да не се гнуси от парчето червясало месо, което норманите са захвърлили на палубата. Болката в празния стомах го изгаряше и той пиеше едри глътки от блудкавата вода, вмирисана от варта, която слагаха в големите бъчви, за да не се развали. Вода на гребците даваха достатъчно, това беше единствената щедрост, която норманите проявяваха към тях.

Веднъж като се обърна в съня си, Герасим усети, че лицето му опира о някакъв твърд предмет. Той протегна ръка, за да го отстрани, и напипа малко, пръстено гърне. С широки ноздри вдъхна съживяващия аромат на просена каша. Все още замаян от съня, той прилепи устни до отвора на гърнето и не ги отдели, докато не изсмука и последната капка.

После щастливо се усмихна в тъмнината и се запита: как това гърне попадна при него. Норманите не слизат често в трюма, храна тук не държат.

През следващата нощ на гърдите му бяха поставени няколко сухара.

Какво беше това чудо?

Третата вечер той се опита да остане по-дълго време буден, но сънят неусетно го унесе и на разсъмване намери до главата си няколко просени питки.

Кой беше благодетелят му?

Една нощ Герасим усети над себе си слабо раздвижване на въздуха от минаващ човек. Той бързо протегна ръка и улови края на дрехата му. Непознатият се наведе и на жълтеникавата светлина, която се промъкваше през отвора на трюма, той видя сбръчканото лице на стария арабин.

— Човече божи! — можа само да прошепне на гръцки Герасим.

— Не говори! Вземи това парче препечено месо. Твоят приятел Йоан вече се съвзема от раните. Затворен е ей там зад преградата…

Абу-Шам говореше на трудноразбираем гръцки, поспираше, за да си припомни думите.

Сега Герасим трябваше да каже отдавна приготвените в съзнанието му слова на благодарност, но той дори не успя да отвори уста — Абу-Шам прошумя с дрехата си и изчезна.

На другия ден и през следващите дни, като превърташе тежкото гребло, Герасим от време на време обръщаше глава към голямата мачта, където старият арабин седеше с подвити крака: надяваше се да срещне погледа му, та с очи поне да му каже колко му е благодарен.

Но Абу-Шам никого не поглеждаше, шепнеше безкрайните си молитви, спуснатият край на бялата му чалма се полюляваше над дясното ухо, а Герасим получи няколко удара в гърба, загдето се озърта и не върти греблото в такт с другите.

Остригаха черната коса на Йоан Стратион и го поставиха да гребе в горния ред на левия борд.

Няколко дни след това дромонът спря в един безлюден сицилийски залив и всички роби бяха изкарани на брега.

Вече беше късна есен, морето се вълнуваше.

В дъното на залива се издигаха няколко каменни постройки, които приличаха на пристанищни складове. Освен тях имаше висока наблюдателна кула и едно дълго помещение, в което по цял ден робите трябваше да плетат въжета и да шият скъсани корабни платна.

Щом слязоха на суша, Герасим и Стратион вече не се отделяха. Заковаха ги в обща верига заедно с останалите венецианци, сред които беше и Франческо Феличе.

Едва сега и двамата видяха колко много се е променил някога богатият търговец — беше слаб, приличаше на останалите роби. Лицето му, по което преди се четеше добродушие, примесено с лукавата веселост на хитрец, сега беше опънато от затаено озлобление.

Вместо поздрав към Стратион той заговори, като умислено поклащаше глава:

— Няма кой да ни помогне… Тук ще загинем. Четири писма писах до Венеция и — нищо!

— Ще те откупят — побърза да го успокои Стратион. — Може би норманите чакат да пленят няколко едри риби като тебе и за всички да водят преговори.

Феличе го погледна мълчаливо, не забеляза по лицето му следа от подигравка, наклони към него бръснатата си глава и рече доверително:

— Като се върна във Венеция, и тебе ще откупя!

Стратион нищо не каза, само се усмихна.

Венецианецът се канеше да повтори уверенията си, но Стратион го спря с ръка:

— Зная как републиката на свети Марко се отплаща на ония, които са проливали кръвта си за нея…

— Но не републиката, а търговската къща Феличе, аз самият ще те откупя!

— За какво съм ги потрябвал?

— Но…

Един надзирател прекъсна разговора им, от който Герасим не разбра нищо, защото приказваха на венецианско наречие.

Още първата вечер, когато легнаха върху разхвърляната в помещението слама и се приготвиха за сън, Герасим започна да разпитва Стратион — искаше най-сетне да разбере какъв е този човек, на когото бе поверил съдбата си, който го беше повел към свободни брегове, а го докара — и себе си — дотук…

Стратион отвръщаше с нежелание, но полека-лека се отпусна — на следната вечер и по-нататък се увлече в спомени за минали премеждия. По тия откъслечни разкази Герасим се мъчеше да обхване целия му живот.

Не, не толкова самият Стратион вече го интересуваше, а хората, с които се бе срещал, местата, където бе живял, събитията, в които бе участвувал.

… От норманско робство побягнал, когато корабът спрял в пристанището на Антиохия. Случайността и съобразителността му помогнали. Успял да претрие веригите, безшумно се спуснал във водата и като доплувал до брега, промъкнал се в търговския квартал, където се крил по складовете и се хранил, с каквото можел да отмъкне, докато косата му пораснала и я спуснал до веждите, за да не се вижда знакът му на роб. Тогава се нарекъл Стратион, но как беше истинското му име и още колко имена имаше, Герасим тъй и не узна.

От Антиохия, Стратион отишъл в Киликия. Там княз Торос събирал наемни моряци и имал нужда от опитни кормчии. Но, изглежда, той дълго време не стоял кормчия, защото говореше за княза като за човек, на когото е бил близък, и за някакъв арменец, наречен Вахрам Гош; с него се счепкали, Стратион искал да докаже на княза, че му е верен и че е готов да изпълни и най-опасната му поръка. Затова се съгласил да отиде във Филипопол, при арменците павликяни, да ги призове към бунт — да се вдигнат така, както се бяха вдигнали на оръжие преди години, а в това време княз Торос от Малка Армения да нахлуе в земите на империята откъм изток, където вече има няколко съюзници от емирите… Но павликяните или не повярвали на грамотата, която Стратион им показал (макар тя да била подписана и подпечатана лично от княз Торос), или първенците им били решили повече да не си създават неприятности с ромейската власт.

И тогава Стратион — вече на своя глава — решил да отиде във Венеция, където с пари можеш и кораб да купиш, и наемници да намериш. Искал да има свои наемници, с които князът и оня копой Вахрам Гош да се съобразяват, защото само силата кара хората да бъдат отстъпчиви и добри…

Ръцете на робите кървяха от плетенето на тънките върви, от които правеха корабни въжета, очите им постоянно бяха зачервени от прахта, която се вдигаше, когато причесваха конопа, а гладът доизтощаваше изнурените тела.

Още през първите дни на робството Герасим откри начин да притъпява болката от работата и униженията — притваряше наполовина очи, колкото да вижда какво става пред него, ръцете му сами се движеха, на дромона въртяха лопатата, а сега сплитаха въжа. Той беше неволник, камшикът на надзирателя свистеше над главата му, но на мислите си беше господар, в тях си отдъхваше, съживяваше стари преживявания, кроеше отмъщения.

Сънищата му бяха продължение на този странен унес и когато веднъж на заспиване долови някакъв глас, стори му се, че някой изрича мислите му.

— На съдбата трябва да се помага! Никой няма да ни дари свобода…

Той се сепна от шум на стъпки, обърна се, но никого не видя.

До него Стратион също се бе приповдигнал на лакът.

— Ти чу ли? Някой казваше на гръцки…

— Чух. На развален гръцки. Абу-Шам… Вече трета нощ идва и ни шепне, но ти така дълбоко спиш, че нищо не долавяш…

— Какво… какво иска той от нас?

— Не се прави, че не разбираш! Надява се да ни внуши ние с тебе да вдигнем робите на бунт! Не току-тъй се грижеше и за двама ни… Както го гледаш; тих й благ, той е майстор да плете заговори, всички арабски владетели го знаят. И все стои в сянка, все другите излизат начело!

— Защо му се сърдиш? — опита се Герасим да защити стареца. Не можеше да проумее как така Стратион е забравил, че ако не беше Абу-Шам, отдавна да бе мъртъв.

Но и Стратион разбра, че прекали в раздразнението си:

— Не… тоя път той мисли не за себе си, а за всички нас! И е прав, хиляди пъти е прав! По-добре да загинем като бунтовници, отколкото да умрем с пробити черепи, когато силите ни напуснат…

Тоя разговор не се поднови между тях, така както и старецът вече нито веднъж не се появи да смущава съня им.

В началото на 1156 година войната между ромеите и сицилийските нормани продължила с още по-голямо ожесточение. Папа Адриан IV бил на ромейска страна. Император Мануил Комнин изпратил в Италия още войски. Всички сили на сицилийските нормани били насочени към едно — да разгромят в Италия ромейските войски, да потопят корабите им, които обсаждали откъм морето Бриндизи, и да помогнат на своите сънародници, които защищават тази здрава крепост.

Сифант не закъсня да потвърди пред своя крал, че му е верен поданик — двете галери, дромонът и дракарът напуснаха сицилийските брегове на път за Архипелага. Сега ромеите се сражаваха и в техните пристанища бяха останали само малки военни платноходки, които се страхуваха да излязат в открито море.

А в същото време всяка седмица от Константинопол и Тесалоника тръгваше по един керван от товарни кораби, които носеха на войските, обсаждащи Бриндизи, храна, оръжие и подкрепления.

Сифант беше подушил лесната плячка.

Цяла зима робите на Сифант не напуснаха нито за един ден полутъмното помещение, в което и работеха, и спяха. Пролетта дойде, но те не я видяха, защото отворите на помещението за светлина и въздух бяха високо горе, към тавана.

Когато ги изведоха на корабите, всички те бяха като пияни — въртяха глави от внезапната свежест на морския вятър, от силната светлина на слънцето, от необятността на морския простор.

Оковаха ги при греблата, здраво вързаха въжетата на запасните смени и всички нормани, въоръжени, застанаха по палубите — от опит знаеха, че след зимния затвор мнозина роби обезумяват и са възможни стихийни бунтове.

Пръв пое черният дракар на Сифант. След него — дромонът и двете галери.

Тръгнаха по изгрев-слънце, а когато започна да се свечерява, вече бяха при Малта. Трябваше да заобиколят острова, за да излязат в открито море по посока към Архипелага.

Западният бряг на Малта беше целият покрит с буйна зеленина и колкото повече приближаваха, толкова по-ясно се очертаваха тъмните редици на кипарисите, сведените чела на палмите, разхвърляните купчини на ниските храсти. А на стръмния склон не се ли белее малка дървена къща, обвита в бръшлян? Нагоре води тънка бяла пътечка… Кой ли щастливец живее там?

Очите на робите жадно поглъщаха забравените гледки и месеци наред не виждали зеленина, искаха да вдъхнат аромата на тревите, да усетят между пръстите си покрити с белезникав мъх листа, да схрускат няколко стръка и стипчивият вкус да разхлади зажаднелите им устни.

Не сънуваха ли?

Тези зелени брегове не бяха ли измама — едно ново, жестоко мъчение на норманите?

Ръцете по навик въртяха греблата, очите на всички обаче бяха отправени към опиващата като вино зеленина.

Беше им забранено да говорят. Не можеха да изразят, с думи онова, което ги вълнува, и затова всички изтръпнаха, когато нейде от долния ред на десния борд се понесе виене:

— А-у-у-у-у…

Няколко гласа веднага подеха вика и той полетя над стихналото вечерно море като стон на измъчено животно, което вие и рие с лапи безчувствената към страданията му земя.

— Герасим не разбра кога и той отвори уста, кога зави с изтръпнало гърло. Около него сто души, превити над греблата, плачеха с вой, взираха се в зелената, примамлива далечина и по лицата им течаха сълзи.

Водителят на гребците диво крещеше, удряше медните гонгове, надзирателите търчаха по палубата и биеха, когото заварят.

Ерлинг, изгубил глас от гняв, не знаеше какво да прави с измъкнатия от ножницата меч.

Нищо не можеше да спре плачливия вой на робите.

Греблата се оплетоха, дромонът едва се движеше, подтикван само от вятъра, който леко надуваше платната. Двете галери го застигнаха и като по даден знак и оттам подеха протяжния вой.

Кой в тия мигове знаеше за какво плаче? Устата сами се отваряха и в стенанията бе събрана мъка и жажда за свобода, и тайна надежда за сломяване на веригите — надежда, която камшиците на надзирателите не бяха успели да прогонят.

„Вседържителю — молеха се гърците, — помогни ни!“

„Непорочна дево — стенеха венецианците и генуезците, — в твои ръце сме!“

„Аллах, спомни си забравените чеда!“ — вдигаха окованите си ръце неколцината араби.

Ерлинг не издържа, втурна се с меча в ръка по палубата и закрещя:

— Ще ви избия всички! Млъкнете!

Мечът му потъна в превития гръб на един роб и това като че ли го отрезви, пръстите му сами се разтвориха. Той забрави да извади меча от окървавения труп и като се прегърби, тръгна към обичайното си място на кърмата.

Тъжният стон продължаваше да се носи в залеза на умиращия ден.

Зелените малтийски брегове оставаха все тъй далечни и примамващи.

Черният дракар начерта широка дъга по потъмняващите води и когато приближи до дромона, Сифант нареди: за неподчинение всеки десети роб да бъде убит веднага! А вечерта всички гребци да изпият по три чаши морска вода!

Десет мъртви тела биха прехвърлени през борда на дромона.

Морето равнодушно ги прие.

Корабите спряха да пренощуват в близкия залив. Там, под зорките погледи на надзирателите, гребците пиеха глътка по глътка горчива морска вода и като награда за мъчението получаваха по няколко удара в гърба.

Дори Абу-Шам, от когото Ерлинг като че ли малко се страхуваше, този път не отбягна наказанието.

При остров Закинф, недалече от Кипарисийския залив Сифант забеляза ромейски търговски керван.

И сега той приложи любимия си похват — остави по-голямата част от корабите да отплуват напред и нападна само последните два. Единственият военен дромон, който водеше седемте кораба, дори не се опита да завърже бой с малката норманска флотилия, още повече че всички познаваха отдалече „Черният змей“.

Доволен от тоя успех, Сифант поведе корабите си към източните брегове на Пелопонес. Тук той познаваше заливите, ветровете и големите дълбочини.

От корабите подбраха шестдесет здрави гребци и през нощта ги преместиха на дракара. На тяхно място сложиха робите от запасните смени.

Герасим и Стратион бяха поставени на последните две гребла от левия борд на „Черният змей“, а Франческо Феличе бе, окован на същия ред към носовата част на кораба.

Абу-Шам и тук се настани до началника на гребците, в средата на малкия кораб.

В това време стотината нормани се прехвърлиха на трите кораба.

Сифант зае мястото на Ерлинг, а Ерлинг, който още не можеше да разбере дали предводителят им го ласкае или унижава с всичко това, в следващото сражение щеше да стои в носовата част на дракара със сребърния шлем и дрехите на Сифант.

Тъкмо на това разчиташе опитният главатар — най-добрите му войни, стотината нормани, да действуват едновременно от трите големи кораба. Ромеите щяха да бягат само от вида на „Черният змей“…

Тази нощ Ерлинг не можеше да заспи. Няколко пъти става, разхожда се по тясната палуба на дракара, докато изведнъж се сети за нещо и срита Абу-Шам, който спеше свит на мястото си, където седеше през деня.

— Ела! — повелително му махна той с ръка и арабинът послушно тръгна след него.

Когато стигна до кормилното гребло, Ерлинг улови Абу-Шам за брадата, но не го удари, само го примъкна до себе си и трескаво заговори:

— Ще успеем ли утре? Не греши ли Сифант, като изоставя своя дракар?

— Не знам…

— Ти всичко знаеш! По очите ти познавам!

— Смелият Ерлинг…

— Ще те нарежа на парчета, ако ни издадеш!

— На кого? Не мога да прехвръкна…

— Вярно… Тъй и тъй на някого трябва да изрека болката си. Ти си звездоброец, отговори ми — нима звездите показват, че трябва да разменим местата си със Сифант? Има ли такъв знак по небето?

Още дълго двамата стояха там и Абу-Шам, като се мъчеше да успокои стария норманец, полека-лека научи какво се канеше Сифант да направи на следния ден.

Най-сетне Ерлинг с облекчение въздъхна и отиде да спи, а Абу-Шам се примъкна до Стратион и му разказа всичко, което бе научил. Никога досега старият арабин не беше говорил така възбудено. Като че ли в него се беше пробудил друг човек, гласът му звучеше заповеднически:

— Закълни се пред своя бог, че ще изпълняваш всичко, което ти казвам, и ние всички ще бъдем свободни!

— В костите на баща си и в майчиното си мляко се кълна! — изрече Стратион най-страшната клетва, която знаеше.

— … и че ще ме слушаш, дори сърцето ти да говори друго!

— И тогава!

— … и дори когато в мислите си не си съгласен с онова, което съм решил!

— Винаги ще изпълнявам заповедите ти!

Сбръчканото лице на арабина се надвеси над Стратион:

— Помни: Абу-Шам не е само звездоброец и лечител. Преди години предвождах хиляди чеда на аллаха. Седем големи победи записах в служба на каирския халиф!

— Нека осмата бъде в служба на всички нас… — тихо се обади Стратион.

Герасим, който спеше, облегнат на предната седалка, нищо не чу.

В широкия пролив между остров Китира и нос Малее през последните години Сифант не бе причаквал ромейски кораби.

Дромонът и едната галера се скриха край брега на острова, а от другата страна на пролива пуснаха котва дракарът и втората галера — те не се страхуваха, че ще ги забележат от сушата. Тук имаше само две-три десетки полугладни ромейски войници, от години не получавали заплати и сами станали разбойници.

По заповед на Сифант една лодка с неколцина нормани отиде далече на север, за да предупреди с димен стълб за идващите кораби.

Сред скалите на нос Малее растяха ниски кактуси и храсталак. Тук от време на време се появяваха диви кози, учудено поглеждаха еднообразната морска синева и изчезваха по непроходимите пътеки.

Сега дори да минеше цяло стадо диви кози, ромейските войници от стражевата кула нямаше и да ги погледнат — цялото им внимание беше погълнато от двата странни кораба, които спряха в близкия залив с такава увереност, като че ли кормчиите им познаваха всяка извивка на брега.

Морето беше спокойно, вълните равномерно биеха потъмнелите от влагата скали.

Откъм корабите не се разнасяше никакъв шум.

И изведнъж — в северната част на пролива, където се виждаше само една черна точка, към небето се проточи тънък стълб дим.

Стълбът ставаше все по-голям, горе завършваше с широка опашка.

Стражниците възбудено потриваха ръце. Дано по-скоро се развихри битка, та и за тях, забравените от императорската хазна войници, да остане някаква плячка!

Очите им, свикнали да забелязват и най-дребните предмети на големи разстояния, неспокойно се взираха в морето. Някои дори поставяха ръце, свити на фунии, пред очите си.

Ерлинг в пълно бойно облекло, но без шлем, нареди с ръмжене:

— Опънете платното! По три чаши вино на всеки войн, а на гребците по три камшика в гърба! Пригответе железните куки! Проверете веригите на робите! Бързо!

По обичай, останал от старо време, норманите преди бой изпиваха по няколко чаши вино. За такива случаи в двойни бъчви се пазеше най-старото, най-хубаво вино.

Виното имаше дъх на портокали и на някакви сладки корени. Бащата на Сифант, който някога сам беше морски разбойник, на старини останал с една ръка и едно око, наглеждаше просторните си имения край брега на река Симето в Сицилия и приготвяше най-хубаво вино в целия остров.

Виното раздвижва кръвта, приятно замъглява ума. Сокът на сладките корени леко упойва… Кой по-добре от бащата на Сифант, някога страшилище за африканските брегове, знаеше как трябва да се влиза в битка?

Ерлинг си спомни за стария си приятел и му се поиска да пие два пъти повече от войниците си, да се опие, та да се почувствува млад и силен.

— Ей, арабино! Къде си?

Задължение на Абу-Шам беше преди сражение да раздава виното и той вършеше това е особена тържественост — поднасяше голямата златна чаша с върха на пръстите си на норманеца, който заставаше пред него, после надигаше високо, до рамото си, амфората и без да пролее капка, с тънка струя пълнеше чашата чак до ръба. И така — три пъти едно след друго.

Като чу, че го вика Ерлинг, той заситни към кърмата и още по-бавно, с още по-отмерени ритуални движения, му пълни чашата шест пъти подред.

По палубата пийналите нормани вече оживено говореха, смееха се и се блъскаха приятелски с пестници по гърдите.

Дойде ред Абу-Шам да поднесе чашата на водителя на гребците, който не напускаше своето място в средата на кораба, но той отрицателно поклати глава.

— Смелият Ерлинг заповяда всички да пият — тихо отвърна Абу-Шам, постави чашата на палубата и пак тъй, отвисоко, я напълни с искряща струя вино. После внимателно я улови и я поднесе на намръщения норманец, който няколко мига я гледа мълчаливо, преглътна и изведнъж закрещя:

— Махай се! Нали знаеш, че преди битка никога не пия!

И така блъсна чашата, че ситни капки оросиха лицето на Абу-Шам.

Старецът остави амфората и като се прикри зад платното, попи с кърпа капките вино и дълго плю. След това намери глинен съд с чиста вода и изми цялото си лице.

Като се появи сред палубата; той видя, че са останали само трима нормани, които го чакаха да им даде вино. Той им остави наполовина пълната амфора и чашата — да пият колкото си искат, и застана встрани да си отдъхне.

Изведнъж се сети, че кърпата, с която избърса капките вино от лицето си, е в пояса му, извади я и я хвърли в морето. Постоя малко така, облегнат на дървените перила, после си рече съвсем тихо:

— Сега, каквото аллах реши…

С тихите си, дебнещи стъпки отиде в носовата част на кораба, без никой да го види, повдигна една дъска и измъкна две дълги пили. След това тръгна покрай левия борд. Когато стигна до Стратион, се наведе, за да загърне дрехата си, и постави в краката му пилите.

Най-сетне керванът ромейски кораби навлезе в пролива.

От скрития залив на острова дромонът и галерата вдигнаха платна. Попътният вятър помагаше на гребците.

Сега трябваше и Ерлинг да даде заповед за отплуване, но той се държеше за дървените перила на кърмата и пред очите му тъмнееше. В стомаха му нещо пареше.

И все пак успя да извика:

— Тръгваме!

Водителят на гребците удари медния гонг.

Дракарът леко се плъзна по вълните. Неколцина нормани разпънаха широкото платно и махнаха тънките рогозки, които закриваха носовия акростол.

От скалите, издадени в морето, ромейските стражници видяха черния дървен змей, който бе разтворил широко уста, за да погълне нова жертва.

— Сифант!

— Света Богородица да помага на нашите!

— Четири нормански кораба могат да потопят не само тия шест търговски корита, не още толкова!

— Ай-ай-ай… Такова чудо още не бях виждал… — набожно се кръстеше един старец козар, който бе докарал десетина мършави кози да опасат оскъдната растителност между скалите.

„Черният змей“ летеше към последния кораб от кервана, да прекъсне пътя за отстъпление.

Галерата бързаше да го догони.

Докато ромеите разберат какво става, вече бяха попаднали в клопката: отляво — островът, отдясно — скалистият нос, отпред — два големи кораба, в гърба им — черният дракар и една галера…

Ромейските моряци се объркаха — никой не им казваше какво да правят, дали да разпънат запасните платна или да грабнат мечове и копия.

Но защо галерата задмина дракара?

Нали казваха, че „Черният змей“ е най-бързият кораб в четирите морета? Ето — греблата едва-едва се превъртат, заплитат се и дракарът се движи само от силата на вятъра…

Пръв Ерлинг се строполи на кърмата и на устата му се появи пяна.

Тримата нормани, които заедно бяха изпили останалото в амфората вино, един след друг се изтъркаляха по палубата. Другите вече усещаха болки в стомаха, краката им се огъваха от слабост. Те размахваха мечове и викаха:

— Измяна!

— Отровиха ни!

Галерата ги беше задминала и дори най-силните викове не можеха да стигнат до нея.

Повалиха се и двамата кормчии, които управляваха двете големи гребла на кърмата.

Падна и помощникът им.

Началникът на гребците с всички сили биеше гонга, но вече никой не гребеше.

— Ще ви избия! — крещеше той.

Гонгът не можеше да въздействува на робите и като взе меча на един умиращ до него норманец, той тръгна към кърмата, за да завърже в една посока кормилните гребла. Само така можеше да въведе някакъв ред на дракара — робите бяха оковани, не можеха даже да се изправят на местата си, щеше да ги застави пак да гребат. В ума си той вече кроеше най-жестокото от всички наказания, което можеше да измисли за арабина, който изтрови всички нормани.

— Где си, мръсно куче! — търсеше го с очи той и вдигаше меча; за да нанесе удар в мига, в който Абу-Шам се появи пред него.

Старият арабин се бе притаил под захлупената на кърмата лодка и с едно око следеше какво става на дракара.

Когато водителят на гребците дойде на кърмата и се наведе да улови греблата, от левия борд изскочи Стратион. С два скока той стигна до него, замахна с дебелата желязна верига, която доскоро го бе оковавала, и го повали с един удар в главата.

Абу-Шам обърна лодката, притича до Стратион и му рече:

— Ти остани тук и направлявай кораба. Аз ще отмервам на гребците!

И като повдигна краищата на дългата си дреха, хукна към мачтата. Трябваше да прескача норманите, които лежаха тъй, както всеки бе паднал. Някои още хъркаха, други повръщаха, но никой нямаше сили дори да повдигне ръка.

Герасим движеше пилата с изтръпнали пръсти. Желязото упорствуваше, но когато единият край на халката вече беше протрит, той се изправи и се дръпна назад. Веригата се прекъсна през средата.

— Ех! — изтръгна се само от гърдите му.

Но нямаше време да разсъждава.

— Събери оръжието! — извика му от кърмата Стратион.

Абу-Шам заудря гонга.

Робите го гледаха и нищо не разбираха.

— Греблата! Греблата! — няколко пъти извика той на сицилийско наречие, така както викаше доскоро норманецът, водител на гребците.

Един широкоплещест роб, когото наричаха Беззъбия, защото имаше само няколко оцелели зъба, диво изкрещя и заудря с ръце по дървената пейка. Веригата му беше къса, той се дръпна нагоре, но падна, пак скочи и извика:

— Няма вече нормани! Няма а-а!

Абу-Шам с тънкия си старчески глас подвикна на Стратион:

— Завържи греблата за завой вляво и вземи камшика на Ерлинг!

Герасим, който продължаваше да събира оръжието на норманите, се обърна към него. Добре ли беше чул? Пак ли щеше да свисти камшик над робските гърбове?

Не бива! Гребците, събратята им по съдба сами ще разберат, че ако не се заловят за греблата, останалите нормански кораби ще се усъмнят, ще ги настигнат…

— Братя! — на гръцки извика той. — Гребете, гребете!

— Стига! Стига вече! — заглушиха го няколко измъчени гласове.

— Няма вече нормани! Няма-а-а!

— А-ха-ха…

— О-хо-хо…

— Разбийте ни веригите!

— Освободете ни!

Стратион застана в средата на кораба. Лицето му беше бледо, очите му горяха, а в дясната си ръка здраво стискаше камшика от крокодилска кожа.

— Ако не слушате заповедите ми, ще ни заловят! Затова, който не се подчинява, ще го убия по-бързо от норманец!

Най-напред на венецианско наречие, после на гръцки, накрай на развален арабски…

Робите млъкнаха, въртяха очи и нищо не можеха да разберат.

Но камшикът, остро изплющя във въздуха, камшикът, който всеки от тях бе усещал да се врязва в гърба му, и няколко души веднага уловиха греблата.

Останалите пак завикаха — какво, те сами не знаеха. Струваше им се, че в мига, в който бяха станали свободни, някаква зла сила отново ги приковава към греблата.

— Хайде — изхриптя Стратион.

Камшикът изплющя по нечии гол гръб.

Стратион го вдигна, за да замахне повторно, ала в тоя миг Герасим го хвана за ръката.

— Махай се! — блъсна го в гърдите Стратион и Герасим падна върху палубата.

Когато се опомни от неочаквания удар и от онова, което почувствува, като видя Стратион да размахва камшика, той чу равномерните удари на гонга и плющенето на ивиците крокодилска кожа на равни интервали, но не във въздуха, а по гърбовете на гребците — звук, тъй добре познат…

До него един гребец нещо викаше, но какво? Защо?

Франческо Феличе му говореше на своето звучно наречие — молеше, показваше му веригите. В треската си той не се сещаше, че може да каже на гръцки всичко, което искаше. Герасим щеше да го разбере… Но Герасим и тъй го разбра. Гледаше лицето му, по което се стичаха сълзи, и искаше да му помогне, да го откове.

Къде е обаче пилата?

Стана, тръгна към своето място в редицата на гребците, ала в същия миг над него, в самия него, дълбоко в мислите му, прозвуча заповедническият глас на Стратион:

— Върви при кормилото и извий греблата още наляво!

Герасим се обърна към Франческо Феличе, направи успокоителен знак с ръка и се отправи към кърмата.

— Хайде! — подвикна и на него Стратион, както подвикваше на гребците да въртят в такт греблата.

Оставаше само и да замахне с камшика.

Но Герасим вече беше претръпнал. Нямаше свои мисли, свои решения. Съзнаваше, че едва сега започва истинската битка за освобождението и по-добре е да слуша Стратион. Да, тъй е по-добре… Най-добре…

Норманите от останалите кораби не можеха да повярват на онова, което виждаха — „Черният змей“ се отдалечаваше на север!

Битката започна.

Всеки нормански кораб трябваше да се сражава с по два търговски дромона. Но сега клопката беше отворена и ромеите можеха да се измъкнат назад.

Три неща трябва морякът добре да знае — ветровете, морските течения и опасните плитчини край брега. А кормчията още едно — да познава звездите и да води кораба по тях.

Стратион не се плашеше от дългия път. Сега той беше господар на дракара, знаеше на пръсти всички острови на Архипелага и левантийските брегове.

Гребците вече не се бунтуваха.

Стратион няколко пъти мина покрай редиците и на три езика каза:

— Отиваме в Киликия, царството на свободните моряци. Оттам всеки може да замине, където иска. Затова не отпущайте греблата!

На носа на дракара висеше обесеният труп на Ерлинг. Труповете на останалите нормани отдавна бяха изхвърлени в морето. От тях останаха дрехите им и оръжието.

Гребците бяха все така оковани — по съвет на Абу-Шам.

„От силна радост човек може да си загуби ума — каза му арабинът. — Освен това свободни хора трудно се управляват. Като стигнем в Киликия, ще ги освободим!“

Но Стратион реши друго — всеки ден лично той отковаваше по двама гребци и ги оставяше в запасната смяна, да свикнат с положението си на вече свободни, да се порадват, преди пак да завъртят греблата.

Освобождаваше гребците подред — от носа към кърмата, по един човек от двете редици, и не обърна никакво внимание на молбите на Франческо Феличе, който непрекъснато му викаше, щом го видеше да минава край него:

— Джовани, приятелю, защо ме измъчваш?

Току-що освободените от оковите гребци отначало се смееха задъхано, ходеха по палубата, навеждаха се през борда, за да пипнат морската вода, после се излежаваха на сянка под корабното платно.

Останалите, които още чакаха своя род, ги гледаха завистливо, но никой не се обаждаше с нито една дума на протест — от началото на бунта, когато Стратион размаха камшика от крокодилска кожа и без малко не преби неколцина от тях, всички се страхуваха от него. Още по-недостъпен и внушаващ страх стана той в очите им, когато след няколко дни, неизвестно как, се понесе от ухо на ухо, че допреди година бил предводител на свободните киликийски моряци.

— Наричали го Йоан Кървавата брада…

— Арменският княз Торос е първият му приятел…

Абу-Шам пак седеше с кръстосани крака до мачтата, обръщаше стъкленицата на пясъчния часовник и като долавяше разговорите на гребците, тихичко се усмихваше — за кой ли път се уверяваше в старата истина, че слухът е по-силен от открито казаните думи.

Доскорошните роби искаха сами да се уверят — и се уверяваха едни друг, — че новият им заповедник не е случаен човек, че заслужава да поверят съдбата си в неговите ръце. Те щяха да го славословят и тайно и с възгласи, докато той ги защищава и осигурява живота и свободата им… и щяха да го разкъсат при първия му неуспех.

Когато вече бяха достатъчно далече от Пелопонес, Стратион реши да даде почивка.

Дракарът спря в един от безлюдните заливи на скалистото островче Тирасия, което се намира срещу извития като дъга остров Санторин.

Но никой нямаше право да напусне кораба. Само Стратион слезе на сушата и изчезна нагоре по една камениста пътека.

Герасим седеше до Абу-Шам и гледаше как пясъкът се прелива съвсем ненужно, защото сега гребците почиваха.

И все пак времето течеше — времето, което беше отмерено не от тази стъкленица, а от Йоан Стратион — предводителя, човека, който единствен знаеше какво трябва да правят, за да стигнат до Киликия…

От деня на бунта се гледаха недоверчиво и сега Герасим се опитваше да си обясни кой от двамата има по голяма вина.

В какво би могъл да упрекне Стратион? В това, че успя да ги изведе невредими от норманите? Или за ония удари с камшика? Само няколко дни оттогава, а времето потвърди, че той е бил прав. Ударите с камшика са били нужни, иначе щяха да си останат роби.

Стратион се завърна, като водеше керван от няколко мулета, натоварени с прясно месо, маслини и хляб. Двама мъже с окъсани дрехи придружаваха кервана, помогнаха на освободените гребци да напълнят буретата с вода от близкия извор и на прощаване единият от тях — висок, с голяма невчесана брада — рече на Стратион:

— Всяка седмица ще се обаждаме на нашите приятели в Карпатос, а те на теб в Киликия.

Гребците мълчаливо гледаха и слушаха и нищо не можеха да разберат. Стратион им се стори още по-тайнствен.

А когато спряха на остров Карпатос, в залива на запад от нос Кастело, повече от двадесет мъже посрещнаха Стратион с радостни викове, размахваха пъстрите си кърпи, с които си привързваха главите, и всеки гледаше да се провре напред, за да стисне ръката му.

— Жив си бил, а?

— А пък Лонгин разправяше, че те били накълцали в Тесалоника.

— Добре дошъл, приятелю Йоане!

Те говореха на гръцки на моряшкото наречие, което бе създадено от кръстосването на народностите в Леванта, лицата им бяха груби, но открити, по ръцете им се виждаха зараснали рани.

— Пак ще има работа за смелчаци! Кървавата брада се завърна…

— Ще ни вземеш ли, предводителю?

Стратион се отдалечи с четирима възрастни мъже. Отидоха в близката маслинена горичка и дълго разговаряха. Когато се върна на кораба, лицето му беше мрачно и затворено.

Рече само:

— Трябва да се сместим, за да приемем приятелите ми от този остров!

Шумната група донесе на дракара особено веселие и шеговитост. Хората, бяха облечени различно — едни като моряци и рибари, други с някакви останки от войнишки дрехи. Всеки бе сложил нещо пъстро върху себе си — или шал, или копринена риза, измърсена, но все пак яркозелена или огненочервена. Бяха окичени с оръжия, които можеха да се срещнат по различни краища на крайбрежието — къси нормански мечове с широки острия, ромейски бойни брадви, дълги персийски ками. Един дори бе презрамил стоманен милански лък.

Когато дойде техният ред да седнат при греблата, дракарът по-бързо заплува. Та и само по начина на загребваното личеше, че тия мъже са израснали сред морето.

Стратион не се отделяше от кормилото:

Прекосиха залива Аталия и приближиха към Селевкия.

Тук граничната ромейска охрана беше по-зорка, но и сега, както по време на целия път през Архипелага, дракарът не обръщаше никакво внимание на знаците с огън или знамена, които му правеха от островите и от бреговете.

На два пъти военни дромони се опитаха да ги догонят, плуваха известно време след тях, ала като видяха, че черният кораб бързо се отдалечава и им се изплъзва, се отказаха от преследването.

Когато навлязоха в левантийски води, Стратион нареди да издигнат на мачтата голям жълт триъгълник.

Жълт триъгълник с нарисуван в средата черен лъв — това беше знамето на арменския княз Торос, под което плуваха десетина бързи платноходки и две галери — флотилията на „киликийските наемни моряци“.

Само жълтият триъгълник беше достатъчен — кой ще види отдалеч черния лъв?

И кой ще познае, че знамето е направено от една измърсена жълта риза?

В началото на единадесетото столетие ромеите успели да завземат владенията на арабските емири и на арменските князе. Княз Рубен, от рода на последните Багратиди, през 1080 година основал нова арменска държава в Киликия, а в част от земите на Малка Армения. Съвременникът на император Йоан Комнин — Левон, присъединил към тази държава градовете Тарс, Адана и Мопсуестия, но ромеите отново завоювали Киликия, като пленили Левон и двамата му синове. В Константинопол починали Левон и единият му син, а другият — Торос_, успял да избяга и започнал продължителна война в бащините си владения. За да стъпи здраво на морския бряг, Торос използувал морските разбойници, които сами дошли в Киликия и му предложили услугите си, разбира се, срещу добро заплащане…_

Дракарът навлезе привечер в големия Мерсински залив.

Първите посрещачи бяха няколко кресливи чайки. Те прелетяха над дракара, извиха се и изчезнаха към белите каменни зидове на пристанището.

А може би отидоха и нататък, отгдето започваше най-хубавата част на Киликия — равнина, в които се намираха няколко големи градове.

Далече на север се синееха заснежените върхове на Киликийския Тавър — те спираха студените ветрове, а долу, в равнината, земята раждаше в годината по четири пъти.

Стратион застана пред корабното платно и с присвити очи се взря в далечината. Шлемът на Ерлинг закриваше остриганата му глава — последната следа от доскорошното робство. Лицето му беше напрегнато. С никого ни дума не бе споделил, но в себе си таеше тревога от онова, което научи на остров Карпатос — заместникът му Лонгин се бе обявил за „доживотен водач на свободните киликийски моряци“ и бе заявил, че ако Кървавата брада се завърне, ще го обеси на първия стълб до пристанището.

И ето, той се завръщаше!

— Готови ли сте? — обърна се Стратион към мъжете, които се качиха на кораба от остров Карпатос.

— Ние винаги сме готови, щом има кой да ни предвожда…

— Лонгин ни прогони от Киликия като твои привърженици…

— Сега трябва богато да ни възнаградиш!

— Добре, добре… — махна с ръка Стратион.

И тръгна покрай гребците.

— Слушайте! — казваше подред той на трите езика, на които говореха неотдавнашните роби. — Обещах ви свобода, тук вече ще я имате. Но всеки от вас може да стане наемен моряк мри мене. Сега трябва да заявите това!

— Да живее нашият Джовани! — извика Франческо Феличе. Той беше в свободната смяна и вървеше след Стратион като телопазител.

— Да живее! — обадиха се неколцина от гребците.

Но повечето мълчаха.

И тогава Абу-Шам застана в средата на кораба, вдигна ръце и с треперещ от вълнение глас изрече само две думи:

— Йар аллах[1]!

Малцина разбираха арабски и затова думите му прозвучаха като заклинание.

— Стратион! Стратион! — изхриптя оня същият гребец, който бе обезумял в деня на бягството от норманите. — Да живее Стратион!

Чуваше се плющенето на вятъра в платното и скриптенето на греблата в дървените жлебове — дракарът продължаваше да лети към пристанището.

— Да живее Стратион! — вдигна меча си високо нагоре Герасим и като че това беше знак всички да завикат:

— Да живее!

— Да живее Стратион!

Герасим продължаваше да вика и да отмерва с вдигане и спускане на меча, възгласите на хората.

Стратион се обърна, погледна го мълчаливо и му кимна, леко усмихнат.

В това време една платноходка се отдели от каменния пристан и заплува към дракара. На върха на малката й мачта се развяваше триъгълното жълто знаме с черния лъв на арменските князе от рода Левон.

Когато платноходката приближи, оттам се разнесе глас на гръцки:

— Кои сте вие?

Никой от дракара не се обади. Трябваше да отговори предводителят Стратион, но той продължаваше да мълчи. Отиде само към носа на дракара и се наведе напред с ръка върху очите, за да вижда по-добре.

Тогава от платноходката някой възкликна:

— Да падна в пъкъла, с главата надолу, ако това не е Кървавата брада!

— Аз съм! — в отговор извика Стратион и бутна шлема си назад, за да се открие лицето му.

— Откъде се появи? — обади се същият глас от платноходката. — Вече ти сторихме три панихиди…

— Той е! Той е! — чуха се и други гласове от платноходката, а един съвсем приятелски извика:

— Добре дошел, приятелю Йоане! Какъв е този кораб със змей на носа, с който се завръщаш?

Дракарът плуваше право към пристана и платноходката трябваше да направи кръг, за да го следва.

На пристанището вече се бяха насъбрали тридесетина брадати мъже, въоръжени с мечове и къси копия, препасани с разноцветни пояси. Някои от тях по моряшки обичай си бяха превързали главите с големи кърпи или парчета плат, други носеха като арабите четириъгълни бели кърпи, закрепени през челото със снопчета камилски косми.

Стратион даде знак и дракарът спря до самия пристан.

Платноходката приближи до брега и моряците от нея възбудено завикаха:

— Кървавата брада се завръща!

— Той е, дяволите да го вземат!

— Той е!

В това време прозвуча силният глас на Стратион:

— Вече ме познахте! — викаше той към хората на брега. — Вижте и хората, с които пристигам! Кой иска да се бие с нас?

Мъжете по пристана мълчаха, споглеждаха се един друг, взираха се към странния черен кораб.

— Защо пък да се бием? — обади се един възрастен моряк, който от недоумение чак повдигна рамене.

— Защото сте хора на Лонгин! Той се е обявил за ваш вожд, той е заел мястото ми. Който не е с мен, е против мен! — вече пресипнал, завърши Стратион и обърна гръб на хората от брега.

Към пристанището прииждаха все нови и нови хора, разпитваха какво се е случило и щом забелязваха Стратион, блъскаха се да отидат напред, за да го видят по-добре.

Двама мъже на средна възраст, забрадени с черни кърпи, които до тоя миг мълчаливо бяха стояли на пристана, се озърнаха, да проверят, дали някой не ги следи, после кривнаха по една странична уличка и забързаха към покрайнината на пристанищното градче.

Столицата на княз Торос беше крепостта Сис, далече от морския бряг, сред непристъпната планина. А в равнината два града си съперничеха по богатство и красота — Адана и Тарс. Там живееха не само собствениците на големи имения и многобройни стада. Имаше много търговци, майстори златари, работилници за персийски килими, за тънки памучни платна и пъстра коприна.

Докато Адана беше тих град, в който трудно намираха хора дори за градската стража. Тарс по цяла Киликия беше прочут като средище на „свободните моряци“.

Пролетта тук траеше малко, но до началото на летните горещини равнината младееше с луда зеленина. Цъфтяха лимоните и портокалите в малките горички, пръснати покрай лъките на трите реки. Маслинените дървета, лозята, пшеничните ниви — всичко преливаше от сила.

Тарс, отдалечен на един ден път от морето, през това време беше град на веселие и забрава. Край каменните сгради с открити, тераси цъфтяха бадеми, цветя пъстрееха в малките градинки и дори в хладните изби на таверните проникваше свежият дъх на зеленина, за да се смеси с аромата на южното вино.

Копитата на конете отекнаха в окрайнините на града. Най-верните наемници на Стратион, мъжете от остров Кариатос, бяха на коне, останалите се мъкнеха пеша по прашния път. За Абу-Шам се намери една черна кочия, в която той изчезна и не се показа през целия път.

— Ами ако ни нападнат? — обади се Герасим и спря коня си.

Стратион смушка своя арабски жребец и през рамо подхвърли:

— Ще се бием, кирие! Тук всичко се купува с кръв.

Конниците, наредени в двойна редица, отминаха напред, зададоха се пешаците и докато Герасим разбере, появи се и черната кочия на Абу-Шам.

Едва сега старецът открехна слюденото прозорче и подаде глава.

Герасим приближи коня си до кочията. Искаше му се да попита: „какво ще стане сега, затова ли дойдохме тук пак да проливаме кръв, пак да се хвърляме в опасности…“

Абу-Шам му направи знак с пръст да приближи. Когато младият мъж се наклони към него, той рече на своя завален гръцки:

— Не изоставяй приятеля си. Още сте приятели, защото се борите за власт, после ще станете врагове и единият ще убие другия… Но сега върви, върви! Още сте приятели!

Какво бъбри тоя изкуфял старец?

Как смее да подхвърля такива думи?

Герасим искаше да му каже нещо гневно, ала видя, че спешените моряци отминават далече напред. Наистина трябваше да бърза. После обаче ще си поприказват със стария арабин. Да не си мисли той, че всичко, каквото говори, е премъдрост; ще му каже какво нещо е мъжкото приятелство, как кръвта и опасността сродяват хората. И още много неща ще му каже, за да не му подхвърля вече такива думи!

От две десетилетия, когото и да изберяха моряците за главатар, негов съветник ставаше Полихрон — вече шестдесетгодишен грък, роден и отраснал в Тарс. Той говореше арабски и арменски като родни езици и имаше приятели във всички пристанища на Леванта. Занимаваше се с продажбата на плячката, която донасяха „свободните моряци“, и тайно пренасяне на злато и сребро в латинските владения.

Полихрон беше първият посрещач на Стратион в Тарс — появи се с празнична, дреха и разтворени ръце.

За жителите на Тарс това беше равносилно на предаването на властта от едни в други ръце — щом старата лисица преминава на страната на Кървавата брада, дните на Лонгин са преброени. Така му се и пада, като не знае да се държи с хора като богатия търговец. От петнадесет години кириос Полихрон е вдовец, всяка събота ходи на гроба на жена си, а Лонгин още на другия ден, след като се обяви за главатар по време на пиршеството в таверната „Тавърски леопарди“, с меч в ръка застави стареца да се ожени за момичето Ринго. Това момиче се появи неизвестно откъде миналата година, беше много хубаво, с тяло на змиорка, с пламтящи очи и гъвкави ръце.

Тъкмо за това момиче Лонгин застави стареца Полихрон да се ожени. На другия ден след сватбата целият Тарс научи: главатарят на моряците наемници заминал с Ринго за замъка Намрун, който се издигаше високо в планината, близо до притока на река Тарс — буйния и през летните суши Помук. Там водачите на киликийските моряци пазеха непродадената плячка, там прекарваха в гуляи, заобиколени от най-близките си приятели.

Сега Полихрон се кланяше на Стратион и му казваше, че в Тарс всички са с него, че Лонгин е в Намрун, но има малко въоръжени хора с него.

— Никой да не напуска града! — вместо отговор му рече Стратион и се отправи с коня си към таверната „Тавърски леопарди“.

Моряците, които се намираха в града, бяха излезли да го приветствуват — махаха му с ръце, викаха му „добре дошел“.

А пред самата таверна го посрещнаха с музика. Пищяха костени свирки, думкаха тъпани.

— Три бъчви ще отпушим! Три дни ще се веселим! — кланяше се Полихрон пред върналия се главатар.

В разгара на пиршеството, станал още по-мрачен и неразговорлив, Стратион изведнъж улови стария търговец за гърдите:

— Ще бъдеш ли докрай с мен?

— Кълна се, че…

— Не се кълни! Ако Лонгин имаше повече хора и ако бях пристигнал сам, ти пръв щеше да ми забиеш нож в гърба.

— … Лонгин ме направи за смях в цяла Киликия с момичето Ринго — проплака Полихрон и даже изтри с опакото на дясната ръка изсушените си от старостта очи.

— Върви сега при него и му кажи, че съм те изгонил от Тарс, защото си негов приятел. Примами го тук!

— Той ще ме убие… — простена Полихрон.

— Умът му е колкото на пиле. Лесно ще го убедиш, че хората ми са малко и са зле въоръжени, че в града са ме посрещнали зле и че моряците са още с него…

— Ах, Богородице! — прекръсти се старецът. — Какво пак ми се струпа на главата!

Но Стратион се направи, че не го чува, обърна се и заговори нещо на Герасим, който седеше от другата му страна.

Веселбата продължи и на другия ден.

Търговците, привикнали с честите пиянски изстъпления на моряците, се бяха затворили в къщите си и чакаха всичко да утихне, за да се появят пак по търговските улички на града.

Късно следобед към Тарс приближи голяма конна дружина. Всички носеха копия, а високият и тънък четиридесетгодишен мъж, който ги предвождаше, бе препасал два меча. Главата му — малка и топчеста, наполовина беше скрита от стоманен шлем. Очите му неспокойно оглеждаха улиците, по които минаваха. Ала нямаше нищо подозрително. Никъде не се виждаха въоръжени моряци.

Конниците спряха пред голямата таверна в центъра на града, но и сега никой не се появи да ги посрещне с оръжие или с приятелски възглас.

Полихрон приближи с коня си до Лонгин и посочи с глава „Тавърските леопарди“:

— Там е! Сигурно вече се търкаля пиян…

— Обградете таверната! — извика Лонгин на хората си с тънък момчешки глас, който никак не отговаряше на войнствения му вид.

Ездачите наскачаха от конете.

През полуотворената врата на таверната долиташе еднообразна мелодия — свирня на костена свирка, придружена със ситни удари на малък барабан.

Лонгин с два скока изкачи няколкото каменни стъпала и разтвори вратата.

Миг-два той се взира в полутъмното помещение, после прекрачи прага. И в същото време таверната прогърмя от силен глас:

— Дойде ли, плешива камило! Дойде ли, куче със сърце на заек!

Стратион се изправи зад масата, до която седеше, разбута насядалите наоколо мъже и тръгна напред.

— Махай се оттук, докато не съм те нарязал на парчета! — писна Лонгин и бързо извади от ножницата тънкия сирийски меч, който бе препасан от лявата му страна.

Зад него пристъпваха трима телопазители, въоръжени с мечове.

Изведнъж вратата на таверната с трясък се затвори и на улицата се разнесоха викове, придружени от дрънкане на оръжие.

Лонгин погледна към вратата, чу шума на схватката, която се разгаряше вън, обърна се към Стратион и се спусна напред с меч в ръка.

Стратион леко отби удара.

От улицата долитаха викове:

— Предайте се! Кървавата брада е нашият главатар!

— Хвърлете оръжието!

— Смърт на Лонгин!

— Смърт!

Не се чуваше нито един вик, нито един възглас в подкрепа на Лонгин и тримата придружвачи на доскорошния главатар един след друг хвърлиха мечовете и ножовете си на пода.

— Предаваме се! — извика един от тях. — Кървавата брада е нашият главатар!

— И аз…

Измяната на най-доверените му телохранители накара Лонгин да изпадне в изстъпление. Той отвръщаше на ударите на Стратион с тънкия си меч и ръмжеше задавено:

— Ще те разкъсам! Кръвта ти ще изпия!

Моряците, които бяха в таверната, се струпаха около двамата в кръг възбудено наблюдаваха двубоя, очите им блестяха и когато ударът беше майсторски, одобрително тропаха с крака и пляскаха с ръце.

Със силен удар Стратион отхвърли назад противника си и тръгна към него с острие, насочено към гърдите му.

Но Лонгин измъкна с лявата си ръка втория, по-къс, но също така тънък и остър меч и зачака.

И Стратион извади втория меч от пояса си…

Герасим по-скоро броеше ударите по острото звънене на калената стомана, отколкото наблюдаваше двубоя.

Това беше бой на живот и на смърт!

Сражаваха се двама главатари… Така ли се стигаше тук, в земята на свободните моряци, до водаческото място?

„Така… Така…“ — отговаряха му Лонгин и Стратион с остриетата на мечовете си.

„Така… така“… — радостно тропаха моряците наоколо.

Лонгин остро изпищя — от лявото му рамо бликна кръв, но продължи да се сражава.

При едно срещане на остриетата Стратион се подхлъзна, Герасим изтръпна от уплаха, като видя как мечът свирна над главата на приятеля му. В следния миг обаче и той, както всички наоколо, разбра какво беше сторил Стратион — Лонгин се отпусна на пода със забит в гърдите меч.

Такава тишина настъпи в таверната, че се чуваше замореното дишане на Стратион.

Франческо Феличе, пребледнял от вълнение, посегна към една глинена кана от най-близката маса и като я придържаше с треперещи ръце, изпи няколко едри глътки. Когато се обърна, той видя само на крачка от себе си Стратион — новият водач държеше право надолу острието на меча, за да се оцеди по-бързо кръвта. Той срещна уплашения поглед на венецианеца и рече с мрачна подигравка:

— Фортуна ди гуерра[2], сеньор Франческо! Можех и аз да бъда убитият.

— Фортуна ди гуерра… — объркан прошепна някогашният търговец и в тоя миг искаше само едно — да изпие на един дъх цяла амфора вино, та дано кървавата гледка изчезне от очите му.

Една стара гръцка поговорка казва, че с буквата „К“ започват три лоши думи: кападокийци, критяни и киликийци.

Може някога в Киликия да е имало лоши хора, но когато Герасим попадна в Тарс, говореше се само, че земята, която го е приютила, е убежище на свободни моряци, мирни земеделци и сръчни занаятчии. Вярно е, и тук се срещат нехранимайковци, но где по света ги няма? Ако кир Баткуниос се поразходи наоколо, ще срещне от добри по-добри хора.

Герасим не тръгна из Киликия да търси добри люде, защото сега той беше първият помощник на Стратион и трябваше навсякъде да придружава новия главатар.

Най-напред двамата със Стратион подбраха петдесетина души за телопазители и смениха стражниците, които охраняваха пристанището.

Франческо Феличе се стягаше да се връща във Венеция — търговската къща Феличе имаше свой агент в Антиохия, който щеше да му помогне. Сеньор Франческо вече бе започнал да вярва, че името му е най-добрият талисман (Феличе значи щастие!), когато Стратион го повика при себе си в таверната и му заговори:

— Слушай, сеньор Франческо, и добре запомни: докато не престоиш три години в Киликия, никъде няма да заминаваш. Във Венеция ще се занимаваш с търговия. Добре, и тук ще можеш да превръщаш един дукат в три. Ще станеш съдружник на Полихрон. Той се мисли за много умен и хитър, но ние ще го надхитрим. Пари за начало ще ти дам аз, а печалбата ще делим наполовина.

— Ами ако тоя дъртак не ме иска за съдружник? — с последна надежда попита Феличе.

Стратион се засмя и завъртя глава:

— Ой, сеньор Франческо! Ти не разбра ли вече, че тук законите се пишат с ей това перо!

Венецианецът спря уплашен поглед върху тънкия сирийски меч, който Стратион бе взел от убития Лонгин.

Докато траеше този разговор, Герасим стоеше настрана, не искаше да се меси в тайните на Стратион.

Вече всичко бе приготвено двамата да тръгнат за замъка Намрун, където единствено имаше хора на предишния главатар. Казваха, че не са повече от десетина души, но и те можеха да причинят доста главоболия…

— Хайде, приятелю! — обърна се към Герасим Стратион. — Хайде, че път ни чака!

Франческо Феличе затича след него, но Стратион му махна с ръка, като отиваше към вратата:

— Фортуна ди гуерра, сеньор Франческо!

Бившите телопазители на Лонгин само бяха чакали да се появи новият главатар, за да сложат оръжието си в краката му и да се закълнат, че ще му служат вярно.

Стратион им върна оръжието, даде им по една шепа сребърни монети и ги изпрати в Тарс, а на тяхно място постави свои верни хора. И едните, и другите му бяха еднакво предани, той знаеше това, но сега трябваше да показва господарската си сила и щедростта си, за да кара моряците сами да идват при него с думи за „вечна вярност“.

Тъкмо това той обясняваше на Герасим, докато се качваха по витата каменна стълба на замъка.

Какво ги чакаше тук?

Плячка едва ли има. Научили за смъртта на Лонгин, телопазителите са си поделили всичко ценно и са побързали да го изнесат от замъка. Нямаше нужда никой да му казва за това. На тяхно място Стратион би постъпил по същия начин.

Но Ринго, малката Ринго къде е?

— Ти върви наляво, аз — надясно. Оглеждай всяка стена! — рече той на Герасим и тръгна в онази посока, където бяха спалните стаи.

Герасим се подвоуми да го остави сам. Все пак можеха да ги дебнат изненади. Но заповедта на главатаря не биваше да се подлага на съмнение и той закрачи към лявото крило на замъка.

Сторил само няколко крачки, той видя една полуотворена врата, през която проникваше разсеяна слънчева светлина.

Предпазливостта не беше излишна и Герасим улови дръжката на меча, готов всеки миг да изтегли острието.

Помещението беше празно, само на едната стена бяха окачени кръстосани ръчни копия. Но в дъното имаше една врата, също така полуотворена.

Сега вече трябваше да извади меча. Той не се поколеба и готов да отбие внезапно нападение, мина и през втората врата.

Още едно такова голо, мрачно помещение.

И една трета, също полуотворена врата…

Оттам прозираше някаква особена светлина.

С крак разтвори докрай вратата и изведнъж светлината заискри, превърна се в пъстро сияние на скъпи килими, окачени по стените и постлани по пода.

Пред очите му всичко се сля в една смайваща гледка — цветята и орнаментите по килимите, блясъкът на двете посребрени огледала, рисуваните малки стъкла на прозореца. И сред този водопад от цветове и златиста светлина — млада жена в дълга бяла рокля, с лъскава черна коса, сплетена в тънки плитчици. Зелен копринен пояс обвиваше тънкия й кръст.

Герасим пристъпи напред. Искаше му се да се потопи целият в този блясък от злато, сребро и коприна, но още на втората крачка разбра, че силите му го напускат.

Тогава тя тръгна към него. Приближаваше като малък светъл облак. Ей сега — и ще го обгърне целия…

Но вместо това тя само улови десницата му, хвана дръжката на меча и го захвърли в ъгъла. Острието иззвъня, ала и сега Герасим стоеше вкаменен.

Тя се усмихна, пак улови ръката му и се отпусна назад. Косите й опряха в килима, гърдите й опънаха тънката копринена дреха.

Герасим усети, че загубва власт над себе си — ушите му бучаха, очите му виждаха само полуотворените й устни.

И в това време чу гласа й:

— Колко е силна ръката ти… Ти ли уби Лонгин?

Тя вече се бе изправила, гледаше го в очите и стискаше ръката му.

— Не…

— Ти не си ли Стратион? — пусна ръката му тя.

— Не…

— Аз съм Ринго… Ти си чувал вече за мене, нали?

— Чувах…

Тя се отдръпна, пак го изгледа. После със ситни крачки отиде до прозореца, сви се зад високата облегалка на един резбован стол и тихичко, с лек смях подхвърли:

— Ти не си убил Лонгин, но ти ще убиеш Стратион!

Думите се извиха около Герасим, изсъскаха.

Приглушеният смях го отрезви изведнъж.

Как се осмелява да му говори така тази… тази Ринго!

В тоя миг той чу, че някой го вика по име.

Кой друг можеше да бъде, освен Стратион?

Главатарят идваше с широката, шумна стъпка на властник. Риташе вратите, дрънкаше с меча си. Но когато се появи в залата, едно-единствено нещо порази Герасим — в ръката на Стратион той видя бич от крокодилска кожа.

Дълбоко вживеният ужас от норманите, който Герасим бе мислил, че е вече далечно минало, изведнъж оживя и той неволно отстъпи назад.

— Ха-ха-ха! — прониза го смехът на момичето.

— Как попадна тук, Баткунецо?

Стратион се усмихваше с устни, но очите му бяха свити и дебнещи.

Сега Герасим трябваше да си тръгне.

По-скоро да се махне, да избяга от острия, подигравателен смях на момичето Ринго и от дебнещите очи на Сратион!

И той тръгна към вратата. Нямаше какво да си казват със Стратион. Нямаше какво да очаква от Ринго.

В таверната „Тавърски леопарди“ уморено тътнеха, двата тъпана от козя кожа, сънно подрънкваше китара, пресекливо се обаждаше тъпичкият глас на флейта.

Стратион бе решил да изпрати Абу-Шам с незапомнено веселие. Искаше два дни да пият и да пеят, но защо толкова бързо „момчетата“ се измориха? Той още можеше да пие и да удря с пестник по масата, да вика и да следи с трезви очи какво става в просторната таверна.

В железните триножници смолата прегаряше, през малките прозорчета нахлуваше жълта светлина.

Под едно от тия прозорчета седеше до масата старецът Абу-Шам и си шепнеше нещо.

Герасим накланяше към него размътената си от виното глава, дано долови нещо, но тихият ромон го заливаше с еднообразните си звуци и той усещаше как дрямката го оборва.

В това сънно състояние разговорите със Стратион се смесваха с онова, което Герасим искаше да каже на него, на стареца и на самия себе си…

— Казваш, че бил стар? Не е толкова стар, колкото изглежда, може да му се поиска да застане начело. Освен това постоянно ще ни напомня, че той ни спаси от робство. По-добре да си върви!

— Но не само той… и ние… сами се спасихме. Той е умен, много умен, брате Стратион.

— Стига вече с това „брате“! Ти си мой заместник, дръж се като първия след главатаря! Чакай, чакай де! Разсърди ли се? Хайде, когато сме само двамата, може и братя да се наричаме, но пред другите внимавай да не се изпуснеш!

От шепота на Абу-Шам се отделяха съвсем ясни, разбираеми думи на завален гръцки:

— Както няма полуробство, така няма и полусвобода. Трябва да избирате, докато е време, какви ще сте и двамата — дали ще лишавате другите от робство или сами ще бъдете роби.

— Роби ли? — проплака Герасим дълбоко в себе си. — Ни-ко-га! Никога вече в робство! По-добре сам да се пробода…

— Не можеш да бъдеш свободен човек, когато лишаваш други от свобода. Сега е време и двамата да избирате.

— Избрали сме! Какво само брътвиш, старче? Не разбра ли, че вече сме избрали? Аз съм главатар, а Баткунеца е първият ми заместник.

Настъпваше бледо, мъждиво утро.

Стратион улови стария арабин подръка и го поведе към вратата.

Десет отбрани, здрави мъже от телопазителите на Стратион щяха да придружат Абу-Шам до Алепо. Пътищата бяха несигурни, в латинските княжества бароните и баронетите не пропущаха сгоден случай да заловят някой богат арабин, за да искат след това голям откуп.

Стратион сам държа стремето, за да възседне. Абу-Шам ниското конче от издръжлива кюрдистанска порода. После тръгна пеш наред със стареца.

Малката дружина потегли по прашната улица.

Абу-Шам няколко пъти погледна мълчаливото, затворено лице на киликийския главатар, наведе се от седлото и рече тихо.

— Аллах вижда, мъчно ми е, че се разделям с тебе, Йоане Стратион!

Той спря коня си, изчака останалите ездачи да отминат и едва тогава разтвори дрехата на гърдите си, за да снеме от врата си сребърната верижка с малка кожена муска.

— Тридесет години нося тоя знак на съдбата до сърцето си. Ти се молиш на друг бог. По-право, ти на никой бог не се молиш, Йоане Стратион. Нека тогава за тебе това да е знак, че си я приел от моята ръка. Потрябва ли ти помощ, ела в Алепо. Ако не съм жив, потърси синовете ми или поискай да те пуснат при емира Нур ад-Дин. Покажеш ли тази муска, ще видят и ще ти повярват, че си мой приятел…

Абу-Шам закачи верижката на шията му, после зашепна молитва.

В таверната Стратион се завърна зъл и намръщен, изпи чаша вино и блъсна с лакът Герасима, който бе задрямал в единия край на масата.

Първите слънчеви лъчи играеха в локвите вино, разлято върху широките маси, по пода се търкаляха пияни моряци. В единия ъгъл свирачите уморено хъркаха с отворени уста.

— Пий! — със замах постави Стратион пълната чаша пред българина.

Герасим разтърка сънени очи, погледна чашата и сложи длан върху нея.

— Ти си навикнал все да заповядваш, брате Йоане… А някога ми казваше, че Тарс е място на свободни хора.

— Глупак! — изръмжа Стратион. — Ако не управляваш със здрава ръка тия нехранимайковци, те един друг ще се изколят. За тяхно добро върша всичко!

— В пристанището има две галери, на които са оковани повече от двеста души… И това ли е за тяхно добро?

— Галерите са на княз Торос, който изпраща там престъпници. Ти или си много пиян, или съвсем си оглупял, Баткунецо, за да се грижиш за хора, които не заслужават човек да се изплюе върху тях.

— Така говорят и ромеите за българите — едва чуто отвърна Герасим и внезапно с променен глас се обърна към Стратион: — Брате Йоане, пусни робите на свобода! Повярвай ми, тогава и те, и всички останали ще те слушат не от страх, а защото ще виждат, че си добър по сърце. Спомни си как страдахме като роби, как виехме от мъка…

Чашата, която Стратион държеше, избумтя в масата:

— Стига! За светец ли ме мислиш, дяволите да те вземат!

Още веднъж удари с чашата върху масата и извика така, че цялата таверна прокънтя.

— Донесете вино ей, заспали баби! Свирете, мърльовци, или ще заповядам да ви ударят по десет тояги! Опечете още овни, цял ден ще пируваме.

Задрямалите по масите, налягалите по пода мъже започнаха един след друг да се събуждат.

В това време свирачите подхванаха любимата му мелодия — сицилийската пиянска песен — и той пръв запя:

Пресушихме чашите,

няма с какво да ни плашите.

Извадете ножове светкавици

да ни видят нашите красавици.

— Братя! — извика Стратион и се покачи на масата, размаха двата дълги ножа, които носеше в пояса си. — Тук да не е по-лошо от Палермо? Ще пием и ще пеем, колкото душа ни иска! Сами сме си господари! След седмица ще ви поведа в Кипърско море, ще се върнем с богата плячка!

— Пак ще опитаме ромейското злато…

— … с Кървавата брада ножовете ни няма да ръждясат!

Сега вече няколко гласа подеха припева на песента:

„Извадете ножове светкавици…“ — и наистина всички размахаха ножове.

Неколцина развиха дългите си пъстри пояси и ги замятаха над главите си. Други удряха по масите с пестници в такт с песента.

Тъкмо сега, сред най-големия шум, Герасим внезапно оглуша.

Видя се сам сред вековен лес. Над главата му клоните тежат с едрите си листа като свесла… Ето, те се сливат с тъмното небе и той вече е съвсем сам в една друга странна, мъртва гора от дървета без клони — черните стволове се превръщат във фигури на хора и зверове.

… Някога, в манастира, когато беше послушник, го караха да дълбае с нож кръстове, които отец икономът продаваше на богомолците. Това беше стар монашески занаят, който се предаваше от поколение на поколение. Един прегърбен монах с вечно сълзящи червени очи учеше дни наред младия послушник. Икономът отец Амфилохий идваше често да ги надзирава и двамата; и все поучаваше, сърдеше се, че Герасим не се старае с иглата.

А Герасим не можеше да понася това едва забележимо острие, което бодеше еднакво злобно и дървото, и пръстите му. И в часовете на непоносимо дълбаене с иглата в гърдите му наедряваше желанието да улови тежка дърварска брадва, да размаха нашироко — та клони да пращят, стволове да падат.

Един ден той успя да се изплъзне от манастира, но не с дърварска брадва в ръка, а с едно малко секирче, с което през зимата монасите раздробяваха боровите цепеници за подпалки. И все пак това вече беше оръжие.

Какво можеше да направи? Клоните, които се свеждаха над главата му, падаха покосени, някакъв млад ствол се изпречи пред него, искаше да му прегради пътя и той започна да го сече бавно, упорито, със стиснати зъби. А когато дървото падна и пред него застана висок дънер, острието на брадвичката започна да го оформя така, че без да разбере, от окълцаното дърво оживя лицето на омразния отец Амфилохий — с козята си брадичка, изпъкнали кръгли очи и гърбав нос. Той така много приличаше на дявола, който бе виждал по стенописите в манастирската църква, че му липсваха само рога. Без да ги прави обаче, Герасим ги виждаше и тръпнеше. Не съзнаваше, че върши забранени за един послушник неща, само си отмъщаваше за униженията и в себе си се смееше: ха-ха-ха! ето те и тебе, отче икономе, ето истинския ти образ!

От тоя ден това малко кътче във вековния лес стана за него място на едно особено полесражение — там отиваше, когато не можеше да отвръща на обидите и огорченията; превръщаше стволовете в дънери, а дънерите в обезобразените лица на враговете му. Това бяха несъразмерни образи, няколко пъти по-големи от нормалния човешки лик, с изкривени черти, с нещо дяволско и зловещо в израза.

Страхуваше се те да не оживеят внезапно и да се нахвърлят върху му с огромните си зъби — безръки, безноги, но с езици, червени от адския огън, който гори в тях…

Сега, сред шума на веселбата, като хладна сянка му се мярна лицето на отец Амфилохий — същия оня, който го прогони от манастира, оня, с дяволските очи и козя брада. Той беше виновен за всичко. Той, той, той! Ако не го бяха анатемосали, сега щеше да спи спокойно там, в малката си килия, на ниския одър — тих и безмълвен, приютен в сън без сънища, самотен, но защитен от дебелите стени на манастира.

И пак избухна злобата в гърдите му: той, отец Амфилохий, е виновен!

Ето го — с черното му катранено лице, с изпъкналите очи…

Жените, които готвеха във вътрешната част на таверната, се разпищяха, като видяха помощника на главатаря да се втурва към тях.

Но той бързо откри онова, което търсеше — забитата в дебелата маса брадва, с която трошаха едрите кокали. Изтри я о дрехата си и като се олюляваше, излезе навън.

Пред таверната на коневръза чакаха конете на стражите. Те всички бяха на Стратион… и на неговия заместник. Трябваше само да посегне към един от поводите.

Залезът ли го помами толкова навътре в планината?

Или конят знаеше пътя и сам го доведе тук?

Брадвичката бе затъкната в пояса му. Като се навеждаше над гривата на коня, той усещаше една остра светлина под себе си — брадвата хвърляше къси мълнии към очите му, искаше да го заслепи…

За всички са виновни ония, с катранените лица!

Те, те са виновни!

… Същата полянка.

Същите дървета наоколо.

Едрите черти на грозното лице на отец Амфилохий оживяват от прерязания на височината на човешки ръст ствол.

Козя брада.

Изпъкнали, кръгли очи.

Гърбав нос…

… и рога! Дяволски рога!

Брадвата падна от ръката му.

Нечестивият!

Рогатият…

И изведнъж — иззад ствола се появи Вахрам Гош с факла в ръка. Той се засмя ситно-ситно, като размаха факлата.

— Дяволът ли викаш тук, Баткуниос?

Говореше завалено на гръцки, хилеше се в лицето му:

— И аз като тебе съм слуга на Асмодей…

— Така ли наричаш своя княз Торос? — успя да се съвземе Герасим и пристъпи напред.

Брадвата лежеше сред тревата, той се наведе, взе я и я пъхна в пояса си.

Вахрам Гош притича до него, спря само на крачка и изсъска:

— Не се прави, че не разбираш! Нашият император е Велзевул, а кралете ни са седмина. Кесари и стратези, военачалници и логотети служат на нашия истински император!

Сега беше ред на Герасим да се засмее. И той повдигна глава, смехът му огласи поляната.

Вахрам Гош размаха факлата в кръг.

И тогава от същото място, отгдето дойде той, се появи момиче, облечено само с къса туника, босо, с разпуснати коси. То дойде до арменеца, поклони му се, после неочаквано се свлече в краката му.

Вахрам Гош простря над него ръка и произнесе като клетва неразбрани, загадъчни слова:

— Ахалаи-махалаи-ааки-баки-баган!

После извади една връвчица от пояса си, вдигна я на височината на очите си и завърза по един възел в двата края.

— Вземи — подаде той връвта на Герасим. — Вече сме свързани с тебе над главата на тая девица, която ти подарявам в знак на приятелството ни. И помни: Асмодей е нашият истински крал! Той ще ни помогне да превърнем тинята в кристал, а кристала в бисер! С негова помощ ще правим от медта злато и ще бъдем богати, най-богатите в света!

Герасим, без да съзнава, пое връвта.

Вахрам Гош сложи ръка върху косите на момичето и пак заговори с приповдигнатия си, тържествен глас:

— Нарекох я Агния[3]. Вчера я купих, днес се лишавам от нея. Тя знае стотина гръцки думи, ще се разбереш. Тя ще те накара да забравиш Ринго! Знам какво е станало там горе, в Намрун. Асмодей ми помогна да узная!

Едва сега Герасим усети, че от него се носи дъх на нещо тежко и упойващо. Той беше пиян!

Вахрам Гош се олюля, отлепи ръка от главата на момичето и тръгна през поляната. Отдалечаваше се, но дъхът на упойващо вино остана — вече идеше от момичето, което все тъй стоеше на колене.

Герасим протегна ръце, улови раменете на Агния (как се казваше всъщност тя?) и й помогна да стане. Тя се олюля, беше пияна, очите й се притваряха.

В прегръдката му се отпусна — нежна, безмълвна.

Някъде отдалече долетя гласът на Вахрам Гош:

— Не забравяй, Асмодей е нашият крал!

— Няма да забравя… — процеди през зъби Герасим и му се поиска да му каже, че един разстриган монах от малко неща може да бъде уплашен и че с тия арменски хитрини не може да го оплете. Но по-добре да мълчи, за да не изплаши момичето, това пияно момиче, което беше в ръцете му, във властта му, и тъкмо затова трябваше да се грижи за него.

Тя беше родена в Дамаск от майка сирийка и баща някакъв дребен гръцки търговец. Баща си не помнеше. С майка си тръгнали по море за Александрия, но ги заробили норманите. После ги продали на един богат арабин, който ги довел тук, в Киликия. И отново ги продали…

— Как се казваш? — питаше я той, но тя не казваше истинското си име.

— Агния.

Харесваше и това име, повтаряше го и се вслушваше в краткия гальовен ек.

След дългия нощен сън сега при светлината на изгрева очите й бяха трезви и чисти, тя нищо не помнеше, не знаеше как е стигнала сред тая гора.

Не знаеше или не можеше да обясни с малкото гръцки думи?

Не можеше или не искаше?

Не се ли криеше зад всичко това някаква игра на Вахрам Гош, доверения човек на княз Торос, който се опитваше да го отдели от Стратион, да го смае с тайните си науки, със заклинания, за да го използува за свои цели?

Всичко беше толкова объркано, че най-добре бе още сега да отведе момичето в Тарс, в къщата, където живееше Вахрам Гош.

… А може би тя наистина се казва Агния?

Стратион беше на пристанището, Герасим трябваше да го последва веднага и той побърза да напусне Тарс, да бъде далече от момичето, което заведе в дома на Вахрам Гош, при най-старата прислужница (арменецът беше заминал някъде, може би беше със Стратион).

Но на пристанището нямаше нито един кораб. Стражите посрещнаха „първия след главатаря“ със сведени надолу върхове на късите си копия. Обаче нищо свързано не можаха да обяснят — един казваше, че Кървавата брада повел всички кораби към Кипър, друг повтаряше:

— Ама той рече, че отиват само покрай брега.

Покрай брега… поне това Герасим лесно можеше да провери, както бе на кон — ще свие юздите и ще поеме на запад, накъдето му сочеше стражникът.

Би могъл да нареди неколцина от въоръжените моряци да го придружат, но защо са му? Щеше да язди по най-използувания крайбрежен път, а ако не забележи корабите, вечерта ще се върне в пристанищното градче.

Прохладата на морския вятър го примами далече от пристанището. Едва късно следобед той реши да обърне коня назад. И тъкмо тогава забеляза в близкия малък залив една платноходка.

Не беше ли това следа от Стратион?

Конят го отведе до залива, където десетина мъже се бяха скупчили около току-що разпален огън.

Вече не можеше и да мисли за връщане — отправи се към тях, като се питаше тревожно какви са тия въоръжени хора тук, кой им е главатар, с какво се занимават.

Може би Стратион не му беше казал истината за Киликия, може би имаше и други „свободни моряци“ с други водачи, с други покровители сред съседните владетели.

Поздрави ги отдалеч с приятелско махане, но никой не му обърна внимание.

Той извъртя поясока на меча си така, че да е готов за бой, и вече гласно ги поздрави на гръцки с „добра среща“.

И сега никой не му отговори.

Спря коня на няколко крачки от огъня и вече с раздразнение попита:

— Кои сте вие, чии хора сте, та ме срещате като враг?

Неколцина от мъжете се обърнаха към него и го изгледаха без любопитство и без изненада:

— Кой ви е главатарят? На кой господар служите? — продължаваше да пита високо Герасим.

Питаше и бързо ги изучаваше с очи. Те бяха въоръжени с къси и дълги мечове, с широки и тесни ками, един даже бе преметнал арбалет. Всички бяха минали четиридесетте, но годините на по-възрастните трудно можеха да се отгатнат, защото лицата им бяха изпечени, а жестовете им издаваха скрита сила.

Морякът с арбалета приближи до него и свойски му рече, като че бяха стари познати:

— Какво си се развикал! Слизай, остани при нас. Ние сме истинските свободни моряци, в Тарс ни викат „дивите моряци“. Не си ли чувал за нас?

Чувал бе, как да не бе чувал. Наричаха ги не само „диви“, но и „глупави“. Да си в Киликия, а да се откажеш от морски походи и грабеж, да се занимаваш само с лов на риба и да живееш далече от веселите таверни и от шумното пристанище — кой умен човек може да се реши на всичко това?

Той слезе от коня. Очакваше, че разговорът тепърва ще започне, че ще го разпитват кой е и откъде идва — и вече скрои в ума си приемливи за тях отговори. Но никой повече не му обърна внимание, дори човекът с арбалета. Рибата, която бяха наловили, трябваше да бъде изкормена. На огъня в голям войнишки казан се затопляше вода и изгладнелите мъже бързаха да приготвят вечерята си.

Герасим изведнъж се почувствува излишен. Не знаеше къде да дене ръцете си, скъпите му кожени дрехи го караха да се стеснява, че не е и той като всички наоколо — един обикновен моряк, едно гладно гърло, което лесно може да бъде заситено само е една калаена паница чорба…

Чорбата беше вкусна, всички сърбаха шумно, гълтаха едри залъци.

После няколко кожени мяха с вино тръгнаха от ръка на ръка. Нямаше подвиквания, нямаше наздравици. Разменяха се само обикновени думи, кимаха си или си правеха знаци с очи и ръце.

Всичко това беше толкова странно, че Герасим си мислеше: ето, попаднах сред някакви отшелници… Какво ли ще стане след това?

Но и след като вечерята свърши, нищо необичайно не се случи. Време бе за сън. Едва сега Герасим забеляза, че наоколо под откритото небе върху едри плочести камъни бе наредена суха морска трева — леглата на „отшелниците“.

Те лягаха един до друг, но нито една дума не наруши мълчанието.

Час на мълчание…

Часове на мълчание…

Така в самотните килии старци схимници се молят на бога. Но тук шумно дишаха здрави мъже, тук все пак имаше оръжия (те напомняха за сраженията, през които бяха минали, и за грабежите, от които се бяха отказали) и Герасим не можеше да лежи спокойно на твърдото ложе. Обръщаше се, взираше се в тъмното нощно небе, по което само тук-там проблясваха звезди, взираше се и към огъня, който догаряше — все му се струваше, че там ей сега ще се появят някакви сенки, неясни образи на онова, което е било и което ще бъде, сънища наяве…

— О-хо-хо-о-о!

— Е-е-е-е-е!

Кога бяха станали моряците рибари? Ни един нямаше наоколо, в дългото, кораво ложе. Те вече бяха в лодките си, провикваха се, размахваха ръце, говореха си като весели, безгрижни момчета.

Слънцето светеше над главите им, светлина идеше и от самото море — светът беше целият разтопен в сребро и може би затова виковете се носеха с метален ек — чисти и ясни:

— Е-хе-хе-е-е!

— Хо-хо, хо-оооо!

Хайде, Баткунецо, захвърли скъпото си облекло, сложи една обикновена моряшка дреха и се метни в първата лодка, която можеш да достигнеш сега!

Морето, твоят нов бог, те вика, изпъкналите очи на рибите ще заискрят от радост, че тръгваш към тях като свободен моряк рибар.

Хайде, стани „див“ и „глупав“ моряк, остави мъдростта на Стратион, който те води към грабежи и убийства.

И по-бързо, веднага се реши!

Но той не стори дори и крачка.

Чуваше виковете на моряците, които отиваха на риболов — весели, безгрижни, захвърлили в утайката на нощта съмненията и старите си спомени, и усещаше тежестта на късия сирийски меч, който висеше на пояса му.

В Тарс, Стратион го посрещна намръщен:

— Къде се губиш? Нали се разбрахме — когато аз съм с корабите, ти ме заместваш на брега!

— Тъкмо по брега ходих — отвърна Герасим и му разказа къде бе нощувал.

Стратион подигравателно се изсмя:

— За манастира ли затъгува? Нищо. Като остареем, може и манастир да построим тук. Манастир за моряци отшелници!

И като се изсмя високо там, пред таверната „Тавърски леопарди“, се метна на коня си. Отиваше в замъка Намрун, при Ринго.

В таверната Баткуниос имаше свое място — в ъгъла (за да е сигурен, че гърбът му е защитен от двете стени, и да може с един поглед да обхване цялото помещение).

Имаше своя чаша (всъщност църковен потир, кой знае откъде задигнат).

Този път моряците, които седяха наоколо, бяха нови — пристигнали през последните седмици от различни места, жадни за плячка, нетърпеливи и приказливи.

Един през друг се подмазваха на „първия след Стратион“.

— Казват, кирие, че си можел да се сражаваш едновременно с два меча — мазно-мазно говореше един млад грък.

— Чак в Сицилия говорят за тебе!

— Каква ти Сицилия — във Венеция знаят за Баткуниос…

— Да пием за силата на Баткуниос!

— Да пием!

— До дъно — за Баткуниос!

Възгласите се сливаха в един висок, дрезгав припев.

За пръв път го хвалеха така, в очите, и въпреки че обичайната подозрителност още не угасваше в погледа му, той усещаше приятен гъдел в гърдите; задиша някак по-дълбоко, със сладост, почувствува се силен и могъщ.

Срещу него, от другата страна на масата, седеше момък с черни сключени вежди. Личеше, че е пил много, примижаваше от време на време, но се държеше. През цялото време не си отваряше устата, мълчаливо пиеше и гледаше пред себе си.

Герасим се взираше в лицето му, мъчеше се да отгатне какви мисли се крият зад това затворено чело, зад този мрачен поглед.

Недоволник от реда в Киликия?

Жаден за приключения момък, който се отегчава от пиянските сборища и чака първия бой, за да се прояви така, че всички да го забележат?

Или просто неуверен в себе си младеж, избрал това държание, за да се отличава от другите, да покаже, че е дързък, докато всъщност е само амбициозен, без дори да е много смел.

Да, това е.

Така сам Герасим някога прикриваше — както толкова много младежи! — липсата на самочувствие, нерешителността си…

Тъкмо в тоя миг обаче момъкът стана с чаша в ръка.

И тогава в цялата таверна се разнесе висок, момчешки глас:

— Смърт на Стратион! Да живее Баткуниос!

Ако кръгла като кълбо светкавица се бе претърколила през прага на таверната, по-малко щеше да бъде смайването на всички.

Заседнаха залъци в глътките.

Вино потече от зинали уста.

Момъкът вдигна чаша.

Но един от моряците, които стояха наблизо, със замах изби чашата от ръката му.

И тогава момъкът рухна на стола си.

Обаче и сега никой не смееше да се обади. Всички гледаха към Баткуниос. Не думи — само едно мръдване на веждата, само едно присвиване на очите и кимане можеше да умъртви веднага момъка.

Герасим с усилие стана и тръгна към вратата. Беше внезапно изтрезнял.

Вън, на малкия площад, той разбра, че е сгрешил. Трябваше да заповяда да обезоръжат момъка и да го хвърлят в подземието на таверната — за да му реши съдбата Стратион на другия ден.

Или още по-добре — да измъкне меча си и да убие там, на място, тоя бунтовник, тоя враг на предводителя Стратион. Как се осмелява да вика „смърт на…“

… И все пак момъкът (като че ли Йоан се казваше) желаеше Баткуниос да бъде предводител. Досега никой не беше заставал така, докрай, до него, за него…

Главатар, предводител… първият, а не „първият след първия“.

Как шуми тая мисъл, как упойва по-силно от вино…

Но изведнъж се сепна: Стратион още тази нощ ще научи какво е станало в таверната; и това, че Герасим не е взел никакви мерки против един бунтовник. Може дори да си помисли, че момъкът е подставено лице на Баткуниос — да изпробва как ще се приеме такъв един възглас…

Герасим се обърна към таверната. Оттам никой не излизаше.

Бързо, като че някой го преследваше, той прибяга до коневръзите.

Яздеше съвсем сам по нощния път нагоре, към замъка Намрун, но му се струваше, че го следва цяла дружина хора, които искат да го изпреварят и да го предадат на Стратион.

„Почакайте — стискаше зъби Герасим, — лесно няма да ви се дам…“

… А Стратион само се усмихна, огледа го внимателно и тихо рече:

— Така… Всичко е наред.

И тогава Герасим си отдъхна, притвори очи. Но в същия миг видя напрегнатото лице на момъка Йоан, който събираше сили и смелост да извика страшната си наздравица.

— Какво вино ще пиеш — кипърско или киликийско? — любезно питаше Стратион, застанал до отрупаната с храна маса.

В дъното на малката зала на ниско ложе Ринго, облечена с прозрачна туника, се преструваше, че спи.

— Нищо няма да пия, брате Стратион. Само ми се спи…

Може би прекалено дълго бе задържал погледа си върху тялото на Ринго, защото Стратион се засмя, като посочи към нея с глава:

— Но не там, брате Баткуниос! И все пак вземи тази амфора!

И постави в ръцете на Герасим една сребърна амфора с тънки, изящни дръжки.

— На суша морякът се разсъхва. След два дни излизаме в открито море!

— Както кажеш, брате Стратион…

И Герасим става с размътена глава, прави няколко замаяни крачки и пита объркано:

— А оня момък… момъка Йоан… как ще го накажеш?

Главатарят изведнъж става строг.

— Ти го предаде в ръцете ми. Повече не разпитвай!

— Слушам…

И Герасим несъзнателно прави крачка към ложето, където е повалената амфора, където единствено може да намери забрава от мръсната, подла мисъл, че е предател.

Тарс внезапно утихна.

Моряците се върнаха в пристанището, започнаха да затягат корабите за продължително пътуване.

В това време Герасим трябваше по нареждане на Стратион да не се отделя от Вахрам Гош.

Но какво можеше да откопчи от него? Арменецът си гледаше работата като опитен моряк, ни веднъж не заговори за тайните науки, ни веднъж не спомена името на Асмодей. Като че такъв разговор между двамата не се бе състоял. За момичето Агния каза — без Герасим да го пита, — че я продал на един сирийски търговец.

В дъното на залива бяха закотвени двете галери на княз Торос с окованите на тях гребци и Герасим, колкото пъти поглеждаше натам, бързо извръщаше глава.

Тези галери щяха да останат в пристанището, за да охраняват залива, ако ромеите се появят внезапно.

Стратион поведе цяла флотилия.

На вид корабите на киликийците приличаха на мирни рибарски платноходки. Всяко корабче имаше здрава мачта с четириъгълно платно, а щом потрябваше, осем до десет гребла помагаха на плуването. За кормило служеше една широка лопата. Със заострен нос и сплеснат корпус, тия корабчета приличаха на акули, които летят по гребена на вълните.

Начело на всяко корабче стоеше по един верен на Стратион човек, на когото викаха, както отдавна бе прието в Леванта, ар-раис[4].

„Киликийските ястреби“ — така наричаха тия корабчета.

Два търговски кораба, които плуваха от Кипър за Родос, докато разберат какво става, бяха ограбени. „Ястребите“ приближиха в двойна редица и хвърлиха абордажните куки…

После Стратион реши да обиколи кипърските брегове, да сплаши стражевите ромейски платноходки и да пресрещне още някой търговски кораб.

Дните приличаха на разноцветни корабни платна, опъвани от зли ветрове.

Герасим не искаше да брои в колко нападения вече е участвувал.

Появяваше се нейде на кръгозора мачта на кораб, после се виждаше платното… докато най-сетне в схватката всичко почервеняваше и в съзнанието му оставаше само едно окървавено платно.

Сифант ги търсеше по целия Архипелаг, киликийците също го търсеха. Рано или късно трябваше да се срещнат.

Стратион размахваше камшика на Ерлинг и подхвърляше на Герасим:

— Не се мръщи. Това е моят скиптър. Когато го дам на тебе… или на някой друг, все едно че ви давам част от властта си. Но сега ще плуваме заедно, само така ще се справим със Сифант.

… Най-сетне се срещнаха.

Силите на норманите бяха малко — само две галери срещу киликийската флотилия.

Сифант успя да се изплъзне с едната галера. Кой знае какви проклятия бълваше срещу „робите“, които втори път го правеха за смях в целия Архипелаг.

Герасим не можа да се сдържи и гърлено се засмя, като видя как бяга норманският кораб.

И за пръв път въздъхна с облекчение.

Чак в Константинопол се заговори за дръзките нападения на киликийските моряци. Императорският флот не можеше да ги усмири — военните дромони едва успяваха да се справят със сицилийците, които причакваха в Йонийско море ромейските кервани за Анкона.

Войната между Византия и норманите в Италия вървеше зле за ромеите. При Бриндизи, Вилхелм Сицилийски разби византийската войска. След това норманите превзеха и разрушиха до последната къща град Бари.

Съюзникът на ромеите, папа Адриан, който се укриваше в Беневент, подписа мир с Вилхелм.

За да възстанови големите загуби в Италия, императорът Мануил Комнин трябваше да организира нов поход. Ромейският флот имаше задача да разбие сицилийците по море и да пренесе войски в Анкона.

Стратегът на островната тема получи заповед да поправи старите кораби, които се намират във военните пристанища, и да събере наемници за дромоните.

Дукът на остров Кипър поиска разрешение от императора да започне преговори с водача на киликийските моряци Йоан, наречен Кървавата брада, и да му предложи срещу добро заплащане да участвува с хората и с корабите си в големия поход, подготвян за началото на следващата година.

„Така ще си отдъхнат нашите земи от нападенията на киликийците — пишеше наплашеният от Стратион ромейски сановник — и военният флот на богоподобния василевс ще се увеличи с опитни войни. За една година този главатар ни причини толкова злини, че ако се съгласи да ни служи, дори да му платим четири кентинария[5], пак ще имаме полза…“

През един следобед на късната есен, когато корабите се бяха прибрали в Мерсинския залив и в Тарс по таверните започнаха пиянските сбивания, при Франческо Феличе пристигна окъсан скитник и му предаде писмо, скрепено с два зелени печата.

— Идвам от Антиохия — каза на венецианско наречие той, — Амадео Кантарини те поздравява и чака бърз отговор…

Франческо Феличе счупи печатите, прочете писмото и когато вдигна очи, по челото му беше избила пот.

— За бога! — простена той. — Все на мене ли се случва да оправям объркани работи.

И още същата нощ замина при Стратион в замъка Намрун.

Зимата в Киликия е мека и приятна. В Тарс имаше къде човек да се забавлява и Герасим вече рядко оставаше сам с мислите си. Стратион нито веднъж не го покани в Намрун.

И за Герасим се намериха хубави момичета в Тарс. Таверната „Тавърски леопарди“ кънтеше от гласа на българина, когато се присъединеше към пиянските песни, а разгневеше ли се, измъкваше меч и всички отстъпваха пред кървясалите му очи. По сила не се намираше никой да му съперничи.

Полихрон рядко се отбиваше в таверната и затова Герасим чак се повдигна от стола, като го видя една вечер да прекрачва прага.

— Да живеят съпрузите на красивите жени! — предизвикателно викна той и се засмя с цяло гърло.

Неколцина моряци се присъединиха към смеха му, някои дори станаха и започнаха да се кланят на стареца.

— Поклон на мълчаливите съпрузи!

— Поклон!

— Кървавата брада е достоен заместник на Лонгин!

— Не се тревожи за жена си, старче, най-много да ти подари наследник…

Полихрон като че не чуваше подигравките, вървеше между масите и когато го ловяха за дрехите, дори не се обръщаше. Той приближи, седна на свободния стол до Герасим и мълчаливо го погледна.

— Ти си умен човек — тихо заговори старецът. — Поне ти не ми се надсмивай.

— И аз съм като тях! — повиши глас Герасим. — Свърши се, старче, с мене! В моята страна бях почитан от всички, хората идваха при мене за съвет. Със сълзи на очи ме изпратиха моите приятели и — кълна ти се — една болярка как ли не ми се молеше да остана… Ала аз исках да видя света.

Напоследък в мигове на пиянски излияния Герасим започваше да разправя измислени истории. Думите сами идваха на устните му. Като младеж обичаше да съчинява уж станали с него случки, за да забавлява слушателите си, а сега чувствуваше болезнена необходимост да се оправдава пред себе си със спасителни лъжи.

Полихрон пръв бе доловил тая склонност у българина и едва чуто се обади:

— Може и тъй да е било. Затова те гледам как се мъчиш да приличаш на другите. Не, ти не си като тях!

— … Срещнах някога умен човек. „Ти си кремък, който не знае огнената сила, скрита в него“ — рече ми той. А какво да сторя с тая сила? Накъде върви моят път? Вино и веселие — омръзна ми!

— Всичко на тоя свят омръзва. Само богатството и властта не омръзват, защото те дават сила, а със сила се постигат дори непостижими неща. Кървавата брада държи камшика, а аз — кесията. Всеки по свои начин е силен. Не е ли така? Стратион постави при мене тоя венецианец, за да ме следи. Страхува се от един старец! Хи-хи-хи… — закиска се Полихрон в шепи и сведе глава.

Герасим мълчаливо го гледаше.

— … А пък аз всичко виждам. Кроят нещо двамата. Ще забият нож не само на мене, но и на тебе. Ти си опасен за Стратион. Завижда ти, че си красив, силен и смел… Хи-хи-хи… Ринго обича такива мъже…

— Млъкни! — стовари Герасим пестник върху рамото му. Старецът изкриви лице от болка и се сви, смали се в стола.

— Можеш да ме пребиеш от бой, аз пак ще ти повторя…

— Ти си пиян!

— … Колкото тебе. Всички сме пияни от безумство. Тарс, сборището на киликийските моряци, е място на безумци!

Ръцете на Полихрон започнаха да треперят, устните му мърдаха беззвучно. Герасим, му подаде чашата си.

Полихрон бавно отпи от сладкото кипърско вино, сложи ръце на масата и като отпусна на тях глава, несвързано забъбри:

— Син имах… Умря… И майка му… добрата Анастасия, почина… Кой ще ме съжали?

Герасим мълчаливо го гледаше. Сега поне можеше с още едно да се успокои — не само той, но и най-богатият човек в Тарс е самотен, нещастен човек, който не се радва дори на златото си. Към какво тогава да се стреми, за да прогони от сърцето си насъбраната от годините мъка?

— Да пием! — викна той. — Да пием, приятели! — и изкрещя онова, което искаше да внуши и на себе си: — Тарс е убежище на свободни мъже! Сами сме си господари!

Една чернокоса жена, с пламнали очи и полуотворени устни се изскубна от ръцете на двамата пияни моряци и се втурна към него.

Герасим я улови, вдигна я над масата и я завъртя, като че държеше малко дете.

— О-хо-хо! — доволно завикаха моряците. — Баткуниос пак си загуби ума!

През седмица-две Стратион слизаше в Тарс, да наглежда моряците; ходеше и в пристанището, където опитни майстори дърводелци поправяха корабите. Герасим го придружаваше, разправяше му какво ново се е случило в Тарс, но нито веднъж не го запита, за да провери подозренията си, дали уговаря нещо тайно с Франческо Феличе.

Стратион най-сетне продума.

— Освен венецианеца само ти ще знаеш! — рече му той и разказа как са започнали и накъде вървят преговорите с дука на остров Кипър, който действува от името на императора.

Ромеите сега събират голяма войска за поход в Италия, а като се закрепят там, сигурно ще се справят и с княз Торос. Няма повече да оставят в чужди ръце най-големия проход в Тавърските планини — прочутите Киликийски врата, отгдето минава пътят за Леванта. Рано или късно те ще прогонят арменците от крайбрежието и тогава — край на „киликийската наемна флота“.

Стратион отсега ще мине на ромейска страна. Ще получи титлата спатарий и два кентинария, а след успешния край на похода — още толкова злато, за да възнагради моряците си и, разбира се, сам да прибере половината.

Герасим нищо не му каза — всичко вече бе уговорено.

Студът се дръпна високо в заснежените върхове на Тавър.

Герасим за втори път посрещна пролетта в Киликия.

Морето стана синьо-зелено, водораслите разпъваха зелени мрежи. Дърветата тъй гъсто преплитаха клони край устията на многобройните рекички, че дори с брадва в ръка човек трудно можеше да си пробие път.

Всичко беше готово, дори на двете галери на Торос нямаше вече какво да оправят. Стратион отиде в крепостта Сис да каже на арменския княз, че наемните му моряци скоро ще се отправят към Архипелага.

За удивление на мнозина Франческо Феличе пожела да участвува в похода.

Моряците очакваха, че ще напуснат пристанището както друг път в началото на походите — тържествено изпратени от приятелите им, които оставаха на брега. Тогава по каменните площадки на пристанищните стражеви кули димяха огньове, литаври[6] и кимвали[7] отмерваха такта на гребците. Но главатарят им бе решил друго.

Една нощ, преди слънцето да изгрее, той обходи помещенията край пристанището, където нощуваха моряците и нареди:

— Не вдигай никакъв шум! Тръгваме!

Водите на морето бяха тъмни, няколко пребледнели от нощното бдение звезди уморено примигваха.

Малките корабчета едно по едно се отделяха от брега и заплуваха след дракара. Накрая бе платноходката на Вахрам Гош. Едва когато слънцето изгря, всички видяха, че с тях не бяха двете галери на княз Торос.

Вахрам Гош неспокойно крачеше по палубата, а след него подтичваше пълничкият венецианец и като ръкомахаше, оживено му говореше нещо.

Дългата редица корабни платна бързо летеше край скалистите брегове. Навлязоха в залива Аталия и дракарът пое към пристанището. Моряците объркано се заоглеждаха — сами отиваха в устата на вълка! В Аталия винаги има по десетина военни дромона!

Ала ромейските кораби дори не мръднаха, когато киликийските приближиха към входа на пристанището.

На брега от двата фара пламнаха сигнални огньове. Военни рогове приветствуваха идващите.

Една малка лодка пресрещна дракара и от нея се разнесоха викове на гръцки:

— Слава на спатарий Стратион!

— Да живеят верните на василевса моряци!

На някои от киликийските корабчета проечаха гласове:

— Измамиха ни!

— Стратион ни предаде!

Дракарът, който дотогава плуваше начело, очерта полукръг и тръгна край „ястребите“. Към всеки кораб Стратион казваше едно и също:

— Аз преминах на ромейска служба! Ще воювам с норманите? Който ме последва, ще получи два пъти повече злато, отколкото при миналогодишните битки! Ако не искате, вървете, където щете! Страхливци и хора, които не вярват в мене, не ми трябват!

На всеки кораб Стратион имаше привърженици. До тоя миг те не знаеха нищо за тайните преговори, но бяха убедени, че Кървавата брада е най-умният между тях и че никога няма да се залови за работа, която не ще успее.

— Да живее Йоан Стратион!

— Да живее нашият протоспатарий! — повишиха някои титлата му с още една степен.

Вахрам Гош стоеше до стрелометната машина на платноходката и само стискаше устни.

— Не върши глупости! — шепнеше му Франческо Феличе. — Признай властта на Стратион! Потрай малко — ние ще го надхитрим!

Дракарът бавно и тържествено приближаваше. Мургавото лице на Стратион се виждаше отдалеч, черните му очи пронизваха очите на младия арменец.

— Да живее нашият спатарий! — дрезгаво извика Вахрам Гош, но лицето му остана все тъй затворено.

Стратион му махна с ръка.

Франческо Феличе избърса с копринена кърпа изпотеното си чело и изпухтя:

— Фу-у-у! Слава богу, и това мина!

И прошепна на арменеца:

— Ти само ме слушай! Щастието принадлежи на умните! Фортуна ди гуерра!

В Аталия, Стратион получи обещаните два кентинария, по никой не узна това, на моряците не даде дори по една медна монета.

Главно сборно място на ромейските кораби, които щяха да участвуват в похода към Анкона, бе пристанището Тесалоника. Кога целият флот щеше да потегли, и в Аталия не знаеха. Може би вече и да са тръгнали, предполагаше началникът на крайбрежния отряд, защото още преди две седмици се, получила вест четири дромона да заминат за Тесалоника. Второто сборно място по пътя към Анкона бе пристанището Лаврион.

— Ще тръгна за Лаврион! — отсече новият спатарий и още на другия ден пое на път, за да пресече с корабите си Архипелага и да пресрещне императорския флот.

Пътуването беше тежко. Стратион отдавна не беше минавал по тия места и трябваше да вземат водачи от близките острови. Избикаляха опасни плитчини, спираха, за да пълнят буретата с прясна вода и да купуват храна.

Стигнаха остров Икария и щяха да се отправят към Лаврион, когато на пристанището узнаха, че ромейските кораби миналата седмица напуснали Тесалоника. Силен нормански флот се промъкнал край Пелопонес и тръгнал срещу тях. Битката станала вчера при остров Евбея, който италианците наричат Негропонт. Ромеите били разбити и цяла нощ норманските кораби преследвали пръснатите дромони и платноходки.

— Опасно е да се плува нататък! — казваха стражниците от остров Икария. — Норманите сега са господари на Архипелага!

— Все пак трябва да заминем за Тесалоника. Така ми заповядаха! — отвърна Стратион.

Късно следобед „киликийските ястреби“ се появиха край бреговете на Хиос. Вече се канеха да навлязат в залива, но ги спря неочаквана гледка: на запад, към малкия остров Псара, два дромона бягаха, преследвани от три нормански кораба.

На мачтата на дракара се развя двоен червен флаг.

— Готови за бой! — нареждаше Стратион.

— Пригответе железните куки!

— Проверете оръжието! — понесоха се викове по корабите.

Герасим застана до стрелометката при носа на дракара, готов да изпраща по неприятелите дълги стрели със запалени върхове.

Стратион обикаляше по палубата, подреждаше въоръжените моряци край двата борда. Един киликиец донесе цял сноп абордажни куки, ръждясали от влага, някои — с неизтрита по тях кръв.

Моряците се втурнаха към купчината.

Стратион стоеше настрана и оглеждаше възбудените им лица. Внезапно той подскочи и извика към минаващия моряк:

— Глупак! Къде са ти очите!

Краят на желязната кука, която морякът размахваше, бе закачил крака на Стратион. Кръв браздеше по здравите мускули. Нямаше време дори за лека превръзка, а и Стратион никога не беше обръщал внимание на такива драскотини.

Двата дромона с разпънати платна в пълен размах на лопатите бързаха да се укрият в близкия залив на островчето. Норманите продължаваха да ги преследват и едва когато наближиха брега, видяха, че попадат в клопка. Но вече беше късно да се връщат. „Киликийските ястреби“ се наредиха в широка дъга и прерязаха пътя им за отстъпление.

В средата на бойния ред на киликийците плуваше дракарът. Трите нормански кораба трябваше да приемат боя. Те спряха и само на гребла се обърнаха към настъпващия противник. Двата дромона още не можеха да се съвземат и отстъпваха в бяг.

Не само тия сицилийски кораби паднаха в ръцете на киликийците. Два дни Стратион обикаля около Псара и Хиос, за да прибира останките от разгромения ромейски флот и да наказва норманите, които, опиянени от победата, мислеха, че в Егейско море няма кой да им се съпротивява.

Стратион не слезе от дървената площадка пред платното на дракара. Сам ръководеше кратките битки и целият гореше в огън. Вечерта на втория ден той се отпусна на постелята си под разпънатия до кърмата малък шатър и повика първия си помощник.

Герасим бе изморен, ръцете му бяха обгорени от боравенето със запалителни стрели.

— Десният ми крак се схвана… — с усилие заговори Стратион. — Попитай дали по корабите има вещ лечител. Не казвай, че е за мен. Нека всички мислят, че съм здрав! Ти застани пред корабното платно!

Старият киликиец Мелетий, който разбираше от рани и умееше да превързва счупени кости, пречисти раната на Стратион със солена вода и поклати глава. Усеща ли силни болки кириос Стратион? Как? Вече не го боли толкова много?

През нощта Стратион не можа да мигне. Болките изчезнаха, но в отпуснатото му тяло вееше такава хладина, че сърцето му се свиваше в страшно предчувствие.

— Толкова глупаво ще умра… — шепнеше той с напукани устни. — Преминах през много битки, два пъти бях окован като роб, а сега, когато имам власт и злато…

На сутринта го пренесоха на остров Псара. Разпънаха шатър и Герасим седна до главата му. Мълчаливо го гледаше, подаваше му златната чаша с горчивото питие, което трябваше да възвърне силите му. Старият киликиец му каза направо — Стратион няма да живее дълго. Не усеща ли кир Баткуниос миризмата, която се носи из целия шатър? Та Йоан Стратион вече мирише на труп!

Утринният вятър опъваше скатовете на шатъра, те трептяха като криле на птица, която се кани да отлети, и на Стратион се струваше, че чува съсъка на морския вятър в корабното платно. Как бързо лети черният дракар, как леко плуват „киликийските ястреби“ след своя предводител — стария Йоан Стратион, човекът, който разполага с толкова много хора под своя власт. Тая хубава, примамлива думичка — „власт“! Да вижда как треперят пред погледа му, да преговаря като равен с архонтите, да го знае василевсът!

— Чуваш ли ме, брате по съдба?

— Слушам всяка твоя дума, брате Йоане…

— Ти ще ме заместиш. Всички ще ти се подчиняват.

Пръстите му неспокойно опипваха разтворената дреха, уловиха малката кожена муска и той заговори с шепот:

— Абу-Шам, светилнико на умни мисли… Ти ще ме придружиш до сетния час…

Внезапно гласът му се повиши, очите му — дотогава притворени в унес — заискриха:

— Вземи! Знаеш силата на тоя знак! Казвал съм ти… Друго не мога да ти дам…

Герасим сам отвърза сребърната верижка и задържа муската в шепата си. Лицето на Стратион — удължено и бледо — бе останало без капка кръв. Черната брада — невчесана, сплъстена — лежеше върху гърдите му. До краката, върху скъпите, завивки, бе камшикът от крокодилова кожа, но за него сега Стратион не се и сещаше. Всичко, което беше част от миналото му, в тоя миг не съществуваше. Така човек захвърля стара дреха и вече не поглежда към нея.

Вятърът пак нахлу в шатъра, повдигна скатовете, но сега вместо бяло корабно платно се появиха черните крила на голям, нечувано голям ястреб. Те вееха смъртен хлад над главата на умиращия и изчезнаха, щом Стратион отвори очи.

— Вахрам Гош нощес отплувал, без никой да го усети — чу Стратион глас. — Заедно с венецианеца! Дървената площадка под кормилото на дракара е разбита!

Стратион с усилие се повдигна на лакти:

— Махни се! — викна той на моряка и когато в шатъра останаха само двамата с Герасим, задъхано заговори: — Венецианецът е откраднал златото, което ромеите ми дадоха в Аталия. Никой не знаеше где съм го скрил! Никой! Ах…

Той се отпусна на ложето и с бързото, задъхано дишане мислите му се успокоиха. Сега, когато смъртта идваше към него, колко струваха дори десет кентинария?

— Нищо… Нищо вече не ми трябва… — прошепна той и пред очите му се заредиха забравени гледки. Видя скалистите брегове на Родос, покритите с мъх камъни край морето, жълтия пясък. Отгде се появи тая тиха, тъжна музика, която се носи като лека, ефирна паяжина и оплита мислите му?

— В Родос… Там ме заведете… — прошепна Йоан Стратион и в тоя миг пак усети ледения полъх на черните криле. Сега ястребът беше кацнал в края на ложето и го гледаше със зли очи.

Защо, черна птицо, гледаш със зъл поглед умиращия Йоан Стратион? Заслужава ли той това?

— Заслужава, заслужава, заслужава!

— И все пак — защо?

— Наистина, защо?

— Защо? — чу Герасим последните му думи и извърна глава, за да не гледа сгърченото му лице.

От Константинопол тръгнаха двама пратеници, за да благодарят на Йоан Стратион от името на императора за няколкото успешни сражения с норманите и загдето е помогнал на останалите от разбития флот…

— Василевсът се радва да въздигне верния си поданик в протоспатарий и да го дари с още три хиляди перпери, освен двата кентинария, които има да получава — трябваше да кажат пратениците. — Сега твоите кораби са най-надеждната защита на Архипелага.

Ромеите пристигнаха, когато киликийците спускаха мъртвия си предводител в издълбания на морския бряг гроб.

Сетната копка пръст затисна ковчега, а моряците един по един тръгнаха към корабите. На брега остана само висок мъж, прехвърлил тридесет години, с широка кестенява брада и кафяви очи, който с подозрение гледаха двамата ромеи. Косата му беше спусната чак до веждите.

— Аз съм заместникът на Стратион! — рече им той. В десница държеше камшик от крокодилска кожа и пратениците с недоумение гледаха тоя моряк, който носеше камшик, като че беше ездач. Нямаха време за губене — на всяка цена трябваше да се споразумеят с новия главатар.

— Светлоликият василевс иска киликийските моряци да бъдат на негова страна — заговори по-възрастният ромеец, шестдесетгодишен мъж, участвувал в много опасни пратеничества. — Ние ще поправим грамотата и ще искаме одобрение от Константинопол. Как да те впишем в списъците на титлоносците?

— Герасим… Герасим Баткуниос! — рече човекът.

— Ти да не си българин? — сепна се вторият от ромеите.

— Аз съм главатар на киликийските моряци и ако василевсът не ми даде колкото злато е обещал на покойния Стратион, ще поведа хората си другаде!

— Не говори така, приятелю! — възкликна възрастният ромеец. — Ти ще бъдеш протоспатарий и ще натрупаш много злато, ако си ни верен.

— Верен съм на тия, които ми заплащат по-добре! — отвърна Герасим и без да се сбогува, закрачи към малкото пристанище, гдето го чакаше дракарът с опънати за път платна.

Киликийските моряци му се подчиняваха — но докога? Нямаше ли някои да му завидят, да го издебнат и убият?

„В едната ръка дръж златото, а в другата камшика често казваше Стратион в Тарс, когато учеше Герасима как да управлява хората. — Който не иска добра пла̀та, ще получи добър бой. Само страхът държи в подчинение такива разбойници като нашите приятели!“

Да, Герасим трябваше да ги спечели със злато.

От перперите, които двамата пратеници донесоха втория път, той задържа половината за себе си, а останалите раздаде, като обеща на моряците, че ще получат още злато, ако му се подчиняват. Всички, които бяха на дракара, той обяви за свои телопазители и им даде по още една златица.

На един от корабите неколцина моряци се разбунтуваха — искаха да се връщат в Киликия. Не желаели повече да бъдат на ромейска служба.

Дракарът спря до малкия кораб и телопазителите на Баткуниос се нахвърлиха върху бунтовниците с мечове в ръце. Четирима души бяха съсечени на място, другите — свързани и оковани във вериги.

— Това очаква всеки размирник! — рече Герасим на моряците от останалите кораби.

Дракарът минаваше край „ястребите“ с бавен ход и киликийците надничаха, за да видят окованите си другари.

„Успешните нападения карат и най-лудите глави да вярват в тебе!“ — казваше Стратион.

Герасим не закъсня да изпълни и тоя съвет.

Четири сицилийски кораба бяха пленени и ограбени. Норманите все по-рядко навлизаха в Архипелага. Когато киликийците приближиха към Кипър, само като ги видяха отдалече, шест нормански платноходки, които дни наред опустошаваха брега, побързаха да изчезнат. Ромеите от острова посрещнаха киликийците като освободители. За пръв път Герасим чу името си в приветствията на кипърците и във възгласите на своите моряци:

— Да живее Баткуниос!

— Слава на нашия протоспатарий!

Той слушаше виковете и очите му сухо блестяха. Отличителният знак на протоспатарий — тясната огърлица, украсена с бисери и рубини — искреше на слънцето и примамваше погледите на посрещачите.

Мъртъв е Йоан Стратион… Франческо Феличе и Вахрам Гош сигурно вече са във Венеция — поделили са си златото и се радват на успеха. Навярно венецианецът радостно се киска.

— Фортуна ди гуерра! Щастието принадлежи на най-умните!

„И на най-жестоките!“ — допълваше в мислите си Герасим.

Как му се искаше сега да срещне тихия старец Абу-Шам. Можеше ли някога да предполага, че когато хиляди хора знаят за него, когато е протоспатарий, ще усеща в сърцето си такава пустота?

[1] Йар аллах (араб.) — С божия помощ. ↑

[2] Военно щастие (ит.). ↑

[3] Агния (гр.) — чиста. ↑

[4] Ар-раис (араб.) — капитан на кораб. ↑

[5] Кентинарий — крупна парична единица, равна на 7200 перпери. ↑

[6] Литавра — музикален ударен инструмент. ↑

[7] Кимвал — метални тасове, които удряли един в друг. ↑

През пролетта на 1158 година император Мануил Комнин турил край на дългогодишната война със сицилийците и сключил мирен съюз с крал Вилхелм. След това по цялата империя било обявено, че ромейската войска тръгва срещу иконийския султан, за да го накаже за постоянните му нападения. Ала Мануил Комнин бил хитър военачалник — нахлул неочаквано в Киликия и княз Торос едва успял да се спаси в Тавърските планини.

Сега вече пътят към Антиохия, гдето управлявал приятелят и съюзникът на Торос — рицарят Рено Шатильонски — бил открит. Кралят на Ерусалим — Балдуин, наскоро се бил оженил за Теодора, дъщеря на севастократора Исак Комнин, и като съюзник на ромеите, щял да притисне Антиохия от юг и изток.

Рени Шатильонски трябвало да заплати най-сетне за разбойническите си нападения на ромейските земи, за разграбването на Кипър. Придружен от най-близките си барони, той отишъл в Мопсуестия. Пред императора се явил бос, с непокрита глава и голи ръце. На шията му било вързано въже, а в ръце държал меч, с връх, насочен към сърцето си — знак, че ако иска, Мануил Комнин може да го прободе със собствения му меч.

Всички източни владетели били изпратили свои посланици, за да видят унижението на гордия и непокорен Рено, княза на Антиохия.

По същото време в Мерсинския залив се появиха корабчетата на киликийците — сега верни наемници на всепобедния василевс.

На пристанището се струпаха толкова посрещачи, че неколцина от предните редици без малко не паднаха във водата. Свиреха ловджийски рогове, кънтяха удари на кимвали, биеха барабани.

Няколко рибарски лодки, препълнени от хора, пресрещнаха корабите.

— Баткуниос! Баткуниос! — завикаха посрещачите от лодките и само за няколко мига множеството, което се тълпеше на пристанището, поде вика.

Из цяла Киликия месеци наред се говореше за заместника на Стратион, за победите му по море.

Смесицата от народности и раси, която пълнеше левантийските пристанища, се радваше заедно с гърците — приветствуваше храбрите мъже на Баткуниос. Княз Торос по чудо се спаси от смърт, ромеите пак са господари на Киликия.

Младите момци, с бронзови тела и жилести ръце, викаха най-много от всички. Само да ги приеме Баткуниос на корабите си, всички ще видят как се бият киликийските момчета! Те бяха отраснали сред пиянски побоища и разбойнически нападения и две неща можеха да ги възхитят — смелостта на здравите като кремък мъже и морски главатар, който води хората си в опасни походи и се връща с голяма плячка.

— Баткуниос! Баткуниос!

— Тарс ви очаква, приятели!

— Виното на Адана и Мопсуестия кипи в бъчвите — по-скоро да го опитаме!

Моряците сръчно свиха четириъгълното платно и дракарът приближи до пристана само на весла. Носът му беше още далече от брега, моряците, не бяха хвърлили двойните котви, когато от десния борд се надвеси широка дъска с такива дъски си служеха при абордажен бой. Докато посрещачите забележат раздвижването по корабите, висок снажен мъж със сребърна гръдна броня и разпилени от вятъра коси с два скока стигна края на дъската, залюля се и като че подхвърлен от гигантска ръка, полетя към каменната стена.

Няколко вика на страх и възхищение проечаха над тълпата:

— Баткуниос!

— Баткуниос! — зачу се откъм дракара и при всеки възглас по един въоръжен моряк стъпваше на дъската и скачаше на пристана.

Мнозинството се дръпна назад. Обветрените лица на войните, скъпите им оръжия, измачканите дрехи със следи от кръв като че донесоха соления дъх на далечни морета, устрема на битките, доволството от победите.

— Такъв господар в Киликия отдавна не се е появявал! — заговориха старите моряци, а жените и момичетата се втурнаха напред, като че се канеха с погледи да погълнат високия красив мъж — главатаря Баткуниос.

Вече втори ден Герасим пируваше в Тарс, седеше на същата маса в таверната „Тавърски леопарди“, на която сядаше Стратион. На дясната му ръка висеше на тънко ремъче камшикът, който Стратион бе размахвал. Пиеше от същата златна чаша, която стопанинът на времето поднасяше само на Стратион. И както на Стратион — стотици хора му се кланяха, хиляди знаеха морските му подвизи.

Полихрон клюмаше над чашата си, бърчеше чело и от време на време поглеждаше главатаря. Дали очите му не виждаха добре или лицето на младия мъж се беше променило толкова, че дори Полихрон — много видял и патил — не можеше да го познае? Косата му все тъй падаше по веждите. Очите, — по-рано златистокафяви, с ясен пламък в зениците — сега бяха тъмни, недружелюбни.

— На колко си години, кириос протоспатарий? — изви глас Полихрон.

Герасим го погледна, отпи от чашата си и дрезгаво отвърна:

— На тридесет и две! Какво си мислиш, че като съм два пъти по-млад от тебе, съм и два пъти по-глупав? — и се наклони към него: — Не се опитвай; да плетеш мрежи зад гърба ми! Аз не съм като Стратион. Ще ти завържа на врата един камък и ще те пратя да видиш дъното на залива. Искам вярно да ми служиш!

— Ще ти служа, кирие, ще ти служа — тихо отвърна старецът. — Както служих на Лонгин. И на Стратион… Как казваше някогашният ми съдружник венецианецът Франческо на своя език?

— Фортуна ди гуерра! — отвърна Герасим и сви пестник. — Само да ми падне! Ще го окова на дракара да изгребва вода, докато полудее!

— Не, ти не си оня Баткуниос, когото познавах — обади се Полихрон. — По-рано в думите ти имаше мъка, а сега — злоба. Както у Лонгин. Както у Стратион…

В това време двама пияни моряци, препасани с червени пояси, приближиха до масата и единият заговори:

— Баткунецо, няма ли да отидеш да се повеселиш в замъка Намрун?

— Ти си наш главатар! — поде вторият. — Не слушай дрънканиците на тоя дъртак — хубавата Ринго те чака!

Полихрон слушаше подвикванията и не се обръщаше към Герасим. Знаеше какъв израз е сковал лицето на главатаря — самодоволство и пиянска тържественост.

— Позволяваш ли старче? — чу той дрезгавия глас на Баткуниос.

Старият грък най-сетне вдигна към него очи:

— В Киликия ти си първият човек след ромейския дук. Желанията ти лесно се осъществяват. Само че… — той се запъна, прехапа устни и едва чуто промълви — Като отидеш в Намрун, не обиждай малката Ринго. Ще ти бъда верен помощник, само ми обещай да не сториш нищо лошо на Ринго…

В първия миг Герасим едва се сдържа да не се разсмее, но когато изслуша докрай стареца, в ума му останаха тъжните нотки в гласа му, състраданието към „малката Ринго“.

Лонгин стоеше в Намрун по цял месец. Стратион — по седмица-две. Герасим на третата нощ бе вече в Тарс.

Няколко седмици той не излезе от таверните. Мъчеше се във виното и горещите тела на момичетата да намери забрава. И когато императорски вестоносец му предаде повелята на василевса да поведе корабите си към африканските брегове, Герасим не се забави нито ден.

Алжирските пирати не устояха на бързите нападения. Между тях може би имаше хора, които преди година-две бяха живели в Тарс, бяха ходили в походи под началството на Стратион, но сега Герасим не мислеше за това.

Битките и изморителните плавания се редяха с дълги престои в Тарс. Златото в желязното ковчеже, което Герасим криеше и от най-доверените си телопазители, все повече натежаваше.

Той вече се стремеше само към едно — да запази положението, до което бе достигнал. Имаше свои хора, които му донасяха какво говорят по винопродавниците, по тайни пътища научаваше къде какво казал дукът на Киликия.

Ринго отдавна бе прогонена от замъка Намрун. Полихрон я прибра в дома си и разправяха, че се грижел за нея като за своя дъщеря.

Във всички левантийски пристанища Баткуниос изпращаше съгледвачи. Мнозина от моряците напускаха Киликия, но където и да отидеха, те бяха хора на Баткуниос и срещу няколко перпери пак минаваха на негова страна, защото знаеха, че той е щедър и не жали пари за добри войни.

Латинските владетели се мъчеха да се сприятелят с първия помощник на киликийския дук. Молеха го да им помага с оръжие и злато, сами му предлагаха дружините си за общи нападения.

За такава слава и сила Стратион дори в пиянските си сънища не бе мечтал…

Една нощ той се пробуди със смътно усещане, че в ложницата му — най-голямата, най-разкошна ложница в замъка Намрун — има човек. Дали бе шум от стъпки или тежката завеса, която покриваше стената с прозорците, се бе размърдала?

Може би бе доловил чуждо дишане?

Но той самият дишаше шумно, запъхтяно — вечерта бе препил и сега устата му съхнеше.

И все пак някои се крие тук, в ложницата!

Той запали лампадата до ложето и когато пламъкът се усили, с кама в ръка обходи цялата стая. Вън, в ходника, имаше стража, но той дори не отвори вратата — не биваше да показва пред слугите, че лоши сънища го смущават.

Отново легна и като затвори очи, видя пред себе си момъка Йоан… Момъка с упорити устни, сключени вежди и напрегнат поглед.

Много пъти той си беше спомнял за този младеж, но нито веднъж не бе запитал Стратион, нито по-късно се бе заинтересувал от телопазителите на мъртвия главатар какво бяха сторили с „бунтовника“. Сега изведнъж се досети, че тогава най-верен телопазител на Стратион беше едноокият Касиан.

И с внезапно избухнала богомолска страст той се замоли: дано, боже, Йоан е жив! Ще го повикам при себе си, ще го въздигна, ще измия греха си пред него!

Не се и сещаше, че през последните години бе натрупал десетки грехове, че по негова вина бяха избивани стотици хора. Не се сещаше, защото имаше готово оправдание — сражението си е сражение, там човек влиза с риск за живота си и това, че си убил, а не са те убили, е войнско щастие (Фортуна ди гуерра!).

А момъкът Йоан е съвсем друго нещо — той бе олицетворение на една подлост… Повече не бива да носи тази тежест в себе си!

Касиан, Касиан ще му помогне…

С тази мисъл той спокойно заспа.

Касиан беше вече петдесетгодишен — един мълчалив мъж с къс врат и кръгла глава. От млади години бе попаднал сред „свободните моряци“ и многобройните белези по ръцете и лицето красноречиво говореха за миналото му. На мястото на дясното си око имаше сбръчкана хлътнатина, образувана от слепената кожа.

Той бе свикнал, като получава заповеди, да не задава никакви въпроси, само кимаше и казваше накрая „добре“.

— Добре — и този път каза той и изчезна за няколко седмици от Тарс.

Когато се върна, беше още по-неразговорлив. Само подаде на Баткуниос един кожен пояс и каза:

— От него.

— Той ли ми го изпраща?

— Не. От него го взех, като го убих.

От смайване Герасим изпусна само едно „ах!“.

Касиан го погледна, разбра, че няма да мине без обяснения, и започна да разказва: намерил момъка (станал вече мъж) в Антиохия, на пристанището. На времето Стратион бе заповядал да го прогонят от Киликия, като му ударят преди това на челото дамга на роб. Дамгата му сложил сам Касиан с нажежено желязо. Момъкът имал два пътя — или да бъде цял живот разбойник, или да превие врат като роб. Той опитал първото, изглежда не му провървяло и после сам се признал за роб. Когато видял Касиан, се уплашил и се опитал да побегне. Но като разбрал, че не може да му се изплъзне, извадил от пояса си дълъг нож и се нахвърлил върху него. Лошо се биел, не научил тоя занаят, затова и загинал.

— Така е най-добре, господарю.

Повече ни дума не каза. Стоеше пред Герасим и го гледаше с единственото си око. Той беше първият, който започна да се обръща към Баткуниос с „господарю“, и Герасим запомни това.

Един ден Герасим се досети, че още не е разтворил дървения сандък, който Касиан бе пренесъл в замъка от някогашната къща на Вахрам Гош.

Все пак можеше да долови нещо от живота на арменеца, който се бе опитвал да го залъгва с тайните си науки — някакъв предмет, някакъв знак…

В сандъка имаше обаче само старинни оръжия и няколко книги. Повечето от книгите бяха написани на неразбираем за Герасим език (арменски или арабски) и само една-единствена — на гръцки.

Първите страници липсваха — не можеше да се разбере ни кой е авторът, ни каква е книгата. Едно Герасим долови в началото — че пишеше за „Лодката на Тезей“ — и се усмихна. Вечната мечта на чернокнижниците — да превърнат желязото в злато.

Но по-нататък се разказваше за различните видове демони и най-важното — предписваха се правила как да се влезе във връзка с тях. Те — демоните на огъня, водата, въздуха и сушата — живеят сред хората: те са между нас, а може би и в самите нас…

„Около нас или в нас?“ — питаше се Герасим, но книгата не даваше отговор.

„Начертай магически кръг и ги повикай!“ — съветваше го неизвестният човек, който бе писал тези редове.

„Повикай ги, повикай ги!“ — подканяше го и Вахрам Гош, скрит някъде зад него.

Арменецът дори посягаше към златната чаша с вино, поставена на масата до книгата.

Но Герасим махна ръката му — и продължи да чете…

„С въглен по пода начертай магическия кръг“ — напомни му книгата.

Той обаче и не мислеше да търси въглен. Измъкна меча си и с острието надраска по дървения под широка окръжност.

„Трябва да са четири окръжности!“ — обади се отнякъде Вахрам Гош.

И тогава Герасим не издържа:

— Ти ли, юдо, ти ли, лъжлив магьоснико, ти ли ще ми даваш ум?

И започна да удря с меча си по масата, под която се криеше арменецът.

Мечът не беше предназначен за сечене, а за мушкане.

Герасим се сети, че в ъгъла на залата има брадва.

Голямата маса беше от меко дърво, тъкмо за дялане.

И той с озлобление започна да маха от дървото излишната дървесина, онова, което беше крило до тоя момент — образа на рогатия! С три рога, с три, а не с два, както някой се опитва и в тоя миг да му внуши…

На другия ден Касиан отнесе на дракара най-зловещата фигура, която протоспатарият Баткуниос бе извайвал с брадвата.

А Герасим лежеше в скъпото ложе без сили. Някаква русокоса жена се въртеше около него (коя беше тя? Кой я беше довел?), подаваше му изстудено мляко в сребърна чаша.

Защо сребърна? Свърши ли се златото в замъка Намрун? — питаше той и жената само виновно се кланяше.

— Дай ми вино — заповяда й той и се обърна към онази страна на ложницата, където не проникваше слънчева светлина.

— Ти не си Агния — казваше той на русокосата жена, която го галеше и се притискаше в него.

— Не съм — признаваше тя.

— Кажи коя си ти! Кажи, че си Агния! — повтаряше той и дърпаше косите й до болка, а тя тихо охкаше и признаваше, много лесно признаваше всичко, което той желаеше да чуе.

Но тава Герасим осъзна едва на другия ден, в часовете на мълчаливо отрезняване.

Касиан беше дошел.

Касиан очакваше нови заповеди.

Той беше олицетворение на изпълнителността. Връчеше ли му камшика от крокодилска кожа, Герасим беше сигурен, че едноокият ще оправдае доверието му.

Касиан съзнаваше, че няма ум и възможности за главатар, и Герасим тъкмо затова го избра за свой помощник. Хитреците и властолюбците той държеше настрана — знаеше, че от тях мито добро не може да очаква. По-добро бе да бъде заобиколен от ограничени, простовати, но послушни помощници, отколкото от умни тайни завистници, готови всеки миг да му изменят.

През 1164 година дукът на Киликия — Коломан, Раймунд Триполийски и Боемунд III били пленени от войските на Нур ад-Дин. Докато от Константинопол пристигне новият дук, Баткуниос управлявал цяла Киликия. Императрицата се тревожела за брат си — принц Боемунд, и всяка седмица изпращала в Тарс пратеници да питат дали Нур ад-Дин се е съгласил да освободи тримата пленници срещу добър откуп. Само Баткуниос можел да води успешни преговори с войнствените мюсюлмани. На корабите му имало много араби. От тях все един щял да успее да се промъкне до Алепо и Дамаск, да занесе на Нур ад-Дин писмо, придружено с муската на Абу-Шам.

След три месеца до Баткуниос пристигнала вест, че Нур ад-Дин е съгласен да пусне срещу откуп пленения антиохийски княз.

На път за Константинопол Боемунд се отбил в Тарс, за да благодари на човека, който го отървал от мюсюлманите.

А когато новият дук на Киликия — Андроник Комнин, пристигна в Аназарб, той донесе грамота от василевса, с която „морякът Баткуниос се обявява за патриций на римската държава и получава като прония земите и горите около замъка Намрун заедно със самия замък“.

Сега вече той можеше да общува с един от първите хора на империята. С Андроник Комнин бързо се сприятелиха, ходеха заедно на лов, заедно отиваха с някоя платноходка навътре в морето за риба, после гуляеха и пристанищните таверни като обикновени моряци.

Четиридесет и шест годишен, висок и строен, Андроник Комнин привличаше вниманието с изящните си дрехи. Черната му къдрава брада беше винаги вчесана и целият ухаеше на амбра и мускус. Той казваше, че не помни някога да е боледувал, често показваше силата и сръчността на ръцете си. Обичаше лудата езда с необяздени още жребци, но най-много от всичко обичаше дворцовите интриги. Заради сложните отношения, които бе създал с императорското семейство, и най-вече заради жените, в които се бе увличал, той девет години бе лежал в затвора.

Когато беше в добро настроение, Андроник Комнин започваше да разказва за своите бягства от затвора. Първото било несполучливо, но втория път успял да се изплъзне и да отиде чак в Галич, при руския княз Ярослав, който го приел сърдечно; две години се хранил на княжеската трапеза, бил съветник на княза, с когото се разбирали във всичко — и в държавните дела, и във веселбите. Там го заварило известието от Константинопол, че императорът го опрощава. В двореца обаче пак не му провървяло — василевсът, който нямаше син, решил да обяви за престолонаследник бъдещия си зет, годеникът на дъщеря му Мария. Всички благородници трябвало да положат клетва за вярност.

— Тогава аз казах на Мануила и на всички, които бяха в тържествената зала, че е срамно за ромеите да бъдат управлявани от един чужденец, някакъв си маджарин, и че е по-добре оня, който стои начело на нашата богоспасяема империя, да се погрижи да има син. Ами че ние с него сме връстници, млади сме още!

— … И за тия думи той те изпрати тук, в Киликия, нали? — подпитваше Герасим, за да проникне някак у тайните на императорското семейство.

— Да, но забрави, че Андроник Комнин никога не стои със скръстени ръце.

— Навярно не е забравил…

— И със своите хора слухти около мене, така ли? Ти да не си едни от тях?

— Аз самият в очите на василевса съм несигурен служител. Корабите се носят от различни ветрове…

— Затова и те харесвам! И ти си като мен! — протягаше му ръка за приятелско здрависване. Андроник Комнин, улавяше десницата му и се опипваше да я превие.

После пиеха подред от една и съща чаша гъсто кипърско вино, приготвено с ароматни треви, и продължаваха разговорите за императора, за Константинопол, за императрицата и приятелките на Андроник Комнин. После пак за императора и за двореца, и отново за жените в двореца…

— Рано или късно аз ще стана император!

— По-добре по-рано — усмихваше се Герасим.

— … Баща ми цял живот се опитваше да свали от трона своя брат, Йоан Комнин, бащата на тоя омразен Мануил. Но той не беше решителен, хареса му да живее в двора на султана на Икония, чакаше, някой друг да премахне василевса, та тогава да отиде в Константинопол.

— И все пак ти си се клел във вярност на василевса?

— Клетва?

И Андроник Комнин се заливаше в искрен смях.

— … Клетва… клетва… — през сълзи от смях повтаряше той и се тупаше по коленете.

След това, като се успокояваше, започваше да говори с някакво настървение за плановете си. Лицето му ставаше напрегнато и зло.

Той не можел да измени на себе си, на собствената си природа. И не бива!

Обикновените хорица — някои от тях стават и патриции, но те пак са си същите! — се опитват да живеят двоен живот: зли по природа, преструват се на добри; страхливи и нерешителни, те гръмко говорят, че са готови „на всичко“. Тъкмо това ги и прави обикновени. Щом си дал воля на честолюбието си, бъди докрай яли необикновено зъл, или нечувано добър! Не се плаши от жестокостите, които ще извършиш, нито от това, че ако решиш да проявяваш нашироко добротата си ще останеш без имот.

А, сепна ли се, Баткуниос? Знам те аз, че обичаш да минаваш пред своите хора за човек с щедра ръка. Но щедростта ти е отмерена. Ти никога няма да си позволиш щедрост, която да те превърне в просяк. Защо тогава се преструваш на добър?

Не съм добър, никога не съм бил добър — оправдаваше се в себе си Герасим. — Но и не съм достатъчно зъл… Аз съм един обикновен човечец, искам да бъда обикновен човечец, не ми трябва замъкът Намрун, не ми трябват нито кораби, нито наемни моряци…

Защо се държа настрана от всички ли? Защото ако допускам подчинените до себе си, те ще ме премахнат. Така казваше Стратион. Уважението и благодарността са променливи, а страхът е постоянен. Как да направя така, че те да се боят от мене, но да не ме мразят? Възможно ли е това?

… Стратион казваше: първо зашлеви плесница, а след това въздигни ударения. Той ще ти бъде по-верен от другите, които си удостоил със звание и длъжност само от добро чувство към тях. Един ударен струва колкото десет неударени, защото, като е очаквал да го смачкаш, ти си проявил милост и цял живот ще помни горещината на плесницата.

Една нощ той сънува хубав сън… Високи борове шумят в топлия здрач на пролетна привечер, скокливи поточета текат през зелени планински долини. Той не вижда поточетата, но чува шума от бързата вода и знае тесните долини, през които се провират. Единствено високите борове се извисяват пред очите му — те закриват върховете, но Герасим знае, че тук някъде има скалисти върхове. Стволовете на дърветата се нареждат около него като войници; не тръгват наникъде, не очакват ничия заповед, само стоят така, пазят го… От върховете се сипят ситни борови иглички, дъх на смола гъделичка гърдите му и е толкова хубаво, такава свежест го изпълва, че той широко простира ръце, иска да загребе от прохладата на боровия лек колкото може повече и колкото може по-дълго да бъде тук…

Когато се събуди, усети, че сърцето му бие силно, и неволно започна да брои: едно… две…

Като стигна до единадесет, изведнъж разбра, че е броил не ударите на сърцето си; а годините си на скиталчество. С някакво тъжно удивление си каза: не мога, никога не ще мога да забравя оня край.

И дълго лежа буден, с отворени очи, взираше се в тъмнината дано пак да види високите борове и да долови дъха на смола…

На разсъмване отново се унесе в сън.

Събуди се чак към обед със смътното усещане, че през нощта е взел някакво важно решение.

Но какво беше то?

И изведнъж се досети: трябва да отиде там, в родните планини!

По-добре на път, макар и в отдавна познати места, отколкото в Тарс и в омръзналия му вече замък Намрун.

Като научи за скорошното му заминаване, Андроник Комнин с едва скрита завист рече:

— Там горите са пълни с дивеч. И планините там са други. Ако светлоликият василевс не държеше толкова много да не напущам Киликия, и аз щях да дойда с тебе. Донеси ми поне една двойка еленови рога!

Герасим му обеща няколко двойки еленови рога, дори рога на дива коза (толкова е трудно да удариш дива коза!) и в мислите си вече тръгна на път…

Трябваше да отбере най-добрите си моряци, да нареди да ги облекат с нови дрехи. Повечето „ястреби“ щяха да придружават дракара. Така беше най-добре в Тарс да не остават много моряци, — кой знае какво може да се случи в негово отсъствие.

Принц Боемунд, който беше в Константинопол, щом узна, че приятелят му Баткуниос е тръгнал за родния си край, помоли императора да окаже по-голяма почит на патриция моряк.

В Калиопол се събра целият граничен отряд. Кастрофилаксът доплува до дракара на дълга военна лодка и предаде на Баткуниос императорския подарък — златна чаша и меч в ножница, инкрустирана със слонова кост.

— Да пиеш, кирие, и да славиш богоподобния василевс! А с тоя меч да сечеш враговете му!

На брега войниците удряха с дръжките на мечовете си по щитовете, барабаните биеха за среща на висш военачалник. Стотици любопитни се трупаха на пристана, за да видят моряка, който от разбойник беше станал императорски човек, прославен по целия Архипелаг.

Той не можеше да пропъди натрапчивия спомен: недалече от манастира до Баткун имаше една малка люлякова горичка (кой ли божи човек я беше посадил и отгледал?). Когато люлякът цъфтеше, цялата околност беше пропита с упоителния мирис — и тогава в гърдите повяваше особена прохлада, нежна и замайваща…

Там монах Гервасий стоеше с часове, режеше с резбарския нож крехки клонки и се мъчеше да прогони от ума си бунтовните мисли… Къде го отведоха те, тия мисли, това неспокойно сърце, което само не знаеше какво иска и към какво се стреми?

Черният жребец тъпчеше на едно място в прегорялата трева, нетърпеливо навиваше глава встрани, а патрицият Баткуниос, сред попарената от есента люлякова горичка, искаше да си припомни как ухаеше люлякът…

— Да вървим! — неочаквано викна той на придружвачите си.

Камшикът се изви като змия и изплющя към опашката на коня.

Тридесет киликийци на коне охраняваха предводителя си. Пъстрите им дрехи и скъпите оръжия под лъчите на следобедното слънце и сред пожълтелите листа на люляковата гора изглеждаха още по-ярки.

Отец-игуменът цял ден очакваше да пристигне прочутият патриций, за когото снощи бърз конник от крепостта съобщи, че ще гостува в манастира.

Послушниците наредиха няколко маси в открития ходник на горния кат, постлаха ги с бели покривки.

В магерницата готвачите и слугите се суетяха…

— Иде, иде! — пръв извика малкият послушник Георги — петнадесетгодишно българче, което пасеше манастирските овце и се надяваше след няколко години да облече черното расо.

Икономът Амфилохий улови подръка стареца игумен и го поведе към главната манастирска врата.

— Всемогъщи боже, не ни изоставяй и сега! — говореше си игуменът. — Дано големецът не е строг и придирчив. Добре ли сготвиха двете ярета?

— Не се тревожи, преподобни отче успокояваше го икономът. — Не за пръв път посрещаме високи гости.

Отслабналите очи на игумена съзряха приближаващите конници.

— Бог и света троица да бдят над тебе, пресветлий господине, славен патриций и войн! — с треперещ глас извика той на гръцки. — Светата обител, посветена на равноапостолите Петър и Павел, те посреща като свиден Христов син…

Малкият послушник притича, улови с едната ръка поводите на коня, а с другата — широкото позлатено стреме.

Гостът се отпусна на земята, огледа под вежди посрещачите, после бръкна в дрехата си и подаде на послушника една сребърна монета.

— От колко време си в манастира? — на български попита знатният патриций и монасите наостриха уши. Съмненията им сега се увеличиха — отгде беше тоя човек? Защо го наричаха Баткуниос? Да не е от тия места?

— Вече осем месеца съм послушник… — отвърна момчето, като с любопитство оглеждаше снажната фигура на патриция, меча в ножницата от слонова кост, златните украшения по широкия колан от яркочервена кожа. Сребърна монета никога не беше пипвало в ръка и сега му се струваше, че ще полудее от радост.

— Бие ли те икономът Амфилохий?

— Ти… — заекна момчето. — Откъде го познаваш?

Тоя въпрос беше на устните и на неколцината монаси, а Амфилохий слушаше и усещаше странни тръпки по тялото си. Дяволът наистина си няма работа, но патрицият в никой случай не може да бъде някогашният монах Гервасий, за когото разправяха, че загинал нейде из Рила.

В това време знатният гостенин заговори на гръцки:

— Покланям ви се, свети отци. Не съм дошел за гощавки и вино, а за друго. Научих, че преди десетина години тук живял светият монах Гервасий. Той се отличил с честен живот и майсторено на свети кръстове от липово дърво. Казаха ми, че ако намеря кръст, правен от него, ще се излекувам от безсънието и от болестта, която ме кара от време на време да убивам по някой от най-близките си хора…

Монасите не знаеха какво да кажат. Оня разбойник Гервасий, когото натириха от манастира, бил светец! Дай ни ум, господи, как да отговорим на високия гост, за да не го обидим…

Амфилохий се наклони към стареца игумен и целият разтреперан, с подскачащи челюсти, успя да прошепне:

— Той е! Познах го!

Игуменът, вече към осемдесетте, трудно чуваше и в отговор само поклати глава.

Патрицият приближи и съвсем тихо заговори на иконома:

— Отче Амфилохие, казаха ми още, че по-добре и от кръстовете ще ми помогнат ония неща, които светият монах Гервасий правел, подтикван от грешните си страсти, и които ти си намерил в килията му… Пазиш ли онази жена от Филипопол, изрязана от орехово дърво?

— Богородице! — изпищя икономът и като размаха ръце, хукна към църквата.

Монасите нищо не разбираха, само въртяха очи и някои скришом се кръстеха.

— За какво пита патрицият войн? — улови игуменът най-ближния до него монах и черноризецът му прошепна нещо.

— А-а-а! — поклати глава старецът. — Вярно, имаше тук такъв човек. Не са те излъгали, кирие. Ще ти покажем килията, гдето по четири пъти на ден четеше молитвите си. Той беше свят монах, гордост за нашата обител…

Игуменът продължаваше да бъбри с беззъбата си уста и си мислеше как ли още да угоди на патриция, та накрай да изпроси богат дар за манастира и застъпничество пред императора.

— Настани се и отдъхни след дългия път, кирие — изфъфли игуменът и махна с ръка към монасите.

„Многая лета…“ — запяха те многолетствие за патриция Баткуниос.

Малкият послушник се криеше зад ъгловия двоен стълб и гледаше към трапезата, където при светлината на няколко многосвещници вечеряха патрицият и монасите. В ръка момчето държеше дървена фигурка и не отделяше очи от знатния гост.

Монасите слушаха със зяпнали уста неспирната реч на Баткуниос. Той им разправяше страшни случки, станали сред морето, истински премеждия, в които наред с него вземаше участие и един разстриган монах българин.

А в това време икономът Амфилохий стоеше в църквата и за нищо на света не се съгласяваше да дойде на трапезата.

— Това е самият дявол, преоблечен като патриций! — доверително шепнеше той на братята монаси, които го придумваха; и очите му светеха с безумен пламък. — Аз ще се скрия в олтара и когато петлите пропеят, ще се превърна в ангел!

— Спаси разсъдъка на бедния ни брат, господи! — кръстеха се на трапезата монасите, щом се сетеха за затворения в църквата иконом.

Потокът от думи, който струеше от устата на пийналия патриций, не пресъхваше. Знаят ли тия черноризци колко души е убил оня разстриган монах! Тридесет, петдесет, не — сто! Сто души са легнали под меча му!

Монасите боязливо се кръстеха.

Ами колко хубави жени е познал той? Чет нямат! И все млади, със стройни бедра!

— Пфу! Съблазън! — уж се възмущаваха монасите, но така, че пак одобряваха думите на патриция.

Изведнъж Баткуниос скочи от стола и удари с пестник масата. Манастирският двор проеча от гласа му:

— Аз съм разстриганият монах! Не ме ли познахте? Гледайте йеродякона Гервасий!

— Боже! — простена игуменът.

— Милост! — извика дебелият монах Софроний и се смъкна на пода. Някога той бе причинил много мъки на йеродякон Гервасий.

— Не ни убивай! — протегнаха ръце останалите монаси, защото цялата вечер бяха слушали най-страшни разкази за „беглеца монах“.

— Баби! — презрително ритна Герасим първия попаднал под краката му стол и като се олюля, тръгна по ходника.

Колкото повече се отдалечаваше от трапезата, толкова по-тъмно ставаше около него.

— Господарю… чу Герасим тихо повикване, обърна се, но никого не видя. Пак закрачи и щеше да замине ъгловия двоен стълб, когато една ниска сянка изскочи пред него.

— Аз съм послушникът Георги, господарю. Ти днес ме дари богато. Чух, като питаше иконома. Намерих в килията му това…

Герасим пое малката фигурка и пръстите му — загрубели и напукани — нежно опипаха резбата. Болярката Анастасия бе като жива — с лице на девица и високи гърди, тя, която го караше да й вика Анастасо̀. Заряди нея го прогониха от манастира…

Герасим притисна между дланите си фигурката, сви устни, като че се канеше да каже нещо, но изведнъж дръпна назад глава и се засмя пресекливо:

— Ха-ха-ха… Аз ли съм я правил?

Смехът му беше сух, сякаш някои насила го караше да се смее. Оня Герасим, който бе въплътил в дървото чувствата си, бе някакъв далечен, много далечен познат, за когото бе трудно и неприятно да си спомня.

Малкият послушник уплашено го гледаше.

Преваляше пладне, когато стигнаха в подножието на височината, върху която се издигаше крепостта Констанция.

Долу шумеше и се пенеше реката, разсърдена на тихите липи и вековните буки, които простираха клони край бреговете й. Прочутата кестенова гора пълзеше по ниските части на възвишенията и стигаше чак до краищата на полето.

Жълтите листа на кестените бавно слитаха.

Кастрофилаксът Леонидис се спусна запъхтян по стръмнината и стори поклон на патриция. Герасим едва обърна към него глава — от очите му не изчезваше тъжната гледка на мълчаливата кестенова гора, белите облачета, които подскачаха по върховете на големите дървета, старите самотни буки.

— Моят дом и крепостта са на разположение на прославения патриций.

Кастрофилаксът говореше бързо и мигаше начесто — потта се стичаше по пълното му лице, мокреше клепачите, но той не смееше да я изтрие пред високия гост. Вестоносецът от Филипопол каза, че патрицият Баткуниос е навикнал на богати приеми, приятел е на брата на императрицата.

„Дано да остане доволен. Кир Василий изпрати най-хубавото вино от зимника си. Ловците донесоха пресен дивеч…“ — успокояваше се кастрофилаксът, като стоеше на няколко крачки пред коня на патриция.

— Опитвал съм виното и ястията ти! — дрезгаво заговори Баткуниос на гръцки.

Кастрофилаксът се взря в опаленото му от слънцето лице, срещна смръщения поглед, ала не можа да си спомни где беше виждал тоя човек. Кога друг път е идвал в Констанция кир Баткуниос? Той се канеше да запита и в това време чу гласа на патриция:

— Преди единадесет години ти ме изпрати да заловя в Тесалоника избягалия морски разбойник Стратион.

— Аз… аз… — запреплита език кастрофилаксът.

Ако тоя човек наистина беше разстриганият монах от Баткунския манастир, той сигурно щеше да си отмъсти за многобройните унижения. Но това е невъзможно! Патрицият не е някогашният ловец!

Кастрофилаксът се държеше в тая мисъл като в последно спасение, защото един патриций военачалник има много голяма власт.

И все пак не го ли наричат Баткуниос? Не каза ли сам той, че го познава?

— Не зная… Нищо не зная… — тракаше зъби кастрофилаксът. — Не ме убивай, кирие! — изведнъж простена той. Най-сетне бе проумял истината. — Прости ме!

— Благословение господне… И милост его да приидет върху вас! — съвсем сериозно произнесе Герасим и очерта във въздуха кръстен знак.

Ония от киликийците, които бяха спрели коне наблизо, се закискаха — виж ти, Баткуниос благославя като епископ.

— Амин! — пропищя един насмешлив глас откъм киликийците.

Герасим не можа да се сдържи и се усмихна.

Кастрофилаксът отначало отвори уста, без да разбира какво става, но щом видя, че киликийците се смеят, сам започна да се смее високо и престорено, дано да се понрави на патриция.

— Ха-ха-ха… — тресеше той пълните си бузи и коленете му продължаваха да треперят.

— „Господи… спаси ни… — повтаряше си в ума кастрофилаксът. Ще съобщя на кир Василий да не се весва в крепостта.“

Герасим лесно не се опиваше от виното. И сега след гощавката, която трая до късно през нощта, той стана от масата с ясната мисъл, че утре не трябва да замръкне в крепостта.

Дойде да види местата, гдето бе отрасъл и живял, но защо нито за миг не изпита доволство? Не го радваха ниските поклони и уплахата на някогашните му мъчители. Подчинение и страх от силата си десет години бе гледал в Тарс и по Архипелага.

„Ще тръгна из планината. Съвсем сам… Както скитах някога, прогонен от хората…“ — мислеше си той, като обикаляше из пустия двор на вътрешната крепост.

Кастрофилаксът нищо не можеше да разбере от думите на патриция. Какъв лов? Защо сам? А, кучета ли! Има, има! Слугите още сега ще доведат пет-шест обучени кучета. За какъв лов тръгва кир Баткуниос? За елени ли?

В дрехи от зелено боядисана левантийска кожа, преметнал голяма торба с храна, въоръжен с лък, ловджийско копие и два дълги ножа, призори Герасим напусна крепостта. Пред него подтичваха две едри кучета, душеха тревата край пътя и като спираха за няколко мига, радостно скимтяха към новия си господар. Герасим им подхвърляше парчета от сушеното месо, с което закусваше вървешком, и сред хладината на есенната утрин усещаше как в гърдите му полазва неизпитвано досега спокойствие.

Всичко тук му бе познато. И грохотът на водопада, който дълго го преследваше по засенчения горски път, и самотиите дървета, които растяха по високите скали.

Вървеше по стръмни пътеки и си припомняше някогашния живот, който през пропастта на изминалите години не му се струваше толкова труден. Какво бе желал тогава? Свободен ловец, смел и опитен, със „славата“ на разстриган монах…

Нощува в една изоставена колиба на въглищари. За пръв път от толкова време, щом сложи глава на подвитата си ръка и се намести върху постлания със суха шума одър, мигом заспа. Събудиха го първите слънчеви лъчи.

Колко хубаво беше да не мисли за нищо, да стъпва с широка крачка по горските пътеки, да подсвирва на катеричките, които надничаха през мрежата на оголените клони, и с пълно гърло да се провиква из пустите планински усои. Гласът му отекваше в невидимите гънки на планината, като че цяла дружина хора, застанали по върховете, повтаряха един и същ вик:

— Ехе-е-е-ей!

Дивите кози го гледаха от непристъпните скали, по той дори не посягаше към лъка — знаеше, че до тях стрелата няма да стигне.

Най-сетне попадна в дирите на млад пъргав елен.

Кучетата възбудено лаеха, промъкваха се през сплетените храсталаци.

— Уха-а-а! Дръж, дръж! — ободряваше ги Герасим.

Вече се бе отчаял от изморителното преследване и се надяваше кучетата сами да догонят бързоногото животно.

Преди години беше ловувал по същите места. Тук наблизо течеше поток, далече от големите горски пътища. Сега той си спомни младия елен, който бе прострелял до самия ручей. Това беше една лесна победа и застанал до умиращото животно, Герасим гледаше тъжните му очи, гладката кожа на шията и ситния мъх, който покриваше разклонените рога. Дотогава той не беше забелязвал колко красив е мъхът по рогата на младите елени, колко много прилича на скъпа, пухкава коприна с тъмнопепеляв цвят…

Лаят на кучетата се чуваше далече напред.

Герасим изкачи стръмнината и пред погледа му се откри поляна, заобиколена от високи ели.

Но къде бе еленът?

Кучетата продължаваха да лаят някъде нагоре.

И той тръгна напред приведен, завладян от страстта на преследвач, за когото най-сетне е наближил мигът да бъде възнаграден за усилията си. Стъпваше внимателно, взираше се към дърветата, където лаеха кучетата, и затова едва не изпусна запънатата тетива, когато го сепна ясен женски вик:

— Ей, спри! Спри се!

Вляво, там, където се виеха най-стройните ели, стоеше момиче с крехка фигура. Светлокестенявите й коси се ветрееха от слабия повей на вятъра. Лицето й — бяло и нежно, сияеше, като че ли оскъдната светлина на есенния ден падаше само върху него.

Той отиде при нея. Беше запъхтян, дишаше тежко и на пресекулки запита:

— Ти коя си?

— Ами ти кой си?

— Аз съм Герасим… някога живеех тук… в тия планини.

— А сега?

Но вместо да й отговори, той сам попита:

— Кажи, коя си! Как се казваш?

— Калуда…

— Калуда?

Очите й бяха светли, спокойни и доверчиви…

— Накъде си тръгнал сам из гората? — питаше тя и се взираше в него. — Тук има зверове… А тоя елен всеки ден идва при мене. Ти защо искаш да го убиеш?

В тоя миг откъм високите ели се зададоха двама млади мъже, облечени в дълги черни вретища. Като видяха непознатия ловец, те спряха, спогледаха се, разбраха се за нещо с очи и едва тогава приближиха. Единият улови момичето за ръка и тихо рече:

— Хайде, сестро. Закъсняхме.

Лаят на кучетата пак се разнесе, но сега Герасим и не мислеше за преследвания елен. Укорните думи на момичето още звучаха в него. И като видя, че тя не изчезва, той извика:

— Ей, хора! Чакайте!

Мъжете спряха.

Спря и момичето.

Герасим дотича до тях и все още задъхан, заговори бързо:

— Отгатнах! Вие сте богомили! Някога познавах вашия дедец Никодим. Не се страхувайте от мен.

Както при появяването си на поляната, и сега двамата мъже се спогледаха, разбраха се с очи и оня, който държеше момичето за ръка, едва чудо рече:

— Който и да си ти, щом те знае светият човек Никодим, ела с нас.

Наблизо течеше поток.

А от другата страна на потока, сред черната елова гора, се гушеха ниски землянки. Преследвани от ромейските властници, богомилите всяка година сменяха убежищата си, търпяха лишения, но въпреки това тайното учение имаше все нови и пови привърженици.

Пред колибата на дедеца бяха наредени няколко покрити с жълтеникав мъх камъни — те служеха за столници.

Двамата мъже заведоха Герасима там, после заедно с момичето изчезнаха между землянките.

Той искаше пак да извика, да ги спре, да спре най-вече нея, но тук всичко беше толкова странно, толкова тихо, че неволно изпита неудобство да наруши тона дълбоко спокойствие.

Чу леко покашляне и се обърна.

И видя едър старец с тъмни, пронизващи очи, бледо, удължено лице и дълга, побеляла брада.

Това ли беше Никодим?

— Добре дошел при Христовите ученици — с дълбок гръден глас рече дедецът и като размаха дългия посох, стори крачка напред.

— Аз… преди години много пъти съм слушал за тебе. А сега излъгах двамата млади богомили, че те познавам, за да ме доведат тук…

— При мене или при нашата света църква?

Какво да му каже?

Нима през тия единадесет години бе мислил, че ще дойде тук? Нима някога беше искал да падне на колене и да излее душата си пред някого?

Не, не бива сам себе си да лъже.

Но всичко, което се случи през този ден, беше толкова странно, че той се запита: докога ще живея като в подземие, докога ще скривам мислите и желанията си, докога, докога?

И в гърдите му нещо се скъса, пред очите му притъмня.

Не беше припадък, а само миг на слабост.

После настъпи онова състояние на претръпване, когато говориш за себе си като за някакъв чужд човек и затова може да кажеш всичко, което си крил дълги години…

— Да, аз станах богат и знатен човек. Патриций съм, един от първите морски военачалници съм… Не проумях думите на оня пътуващ проповедник, който някога в манастира ми каза, че съм кремък, който не знае огнената сила, скрита в него…

— Проумял си, че можеш да вършиш злини!

— Какво знаеш ти, свети човече? Живееш си сред планината, гледаш да не настъпиш някоя мравка, за да не попречиш на духовното си съвършенство. А пък аз тръгнах по света с открита душа и чисто сърце. С какво ми отвърнаха ли? С мъка и страдания. Ако не бях станал господар, щях да бъда роб!

— Виждаш ли оня сипей? Там едно камъче повлича цял поток. Така е и с човешките дела. Една злина повлича друга, първото престъпление — второ… докато най-сетне сам не можеш да ги преброиш.

— Не мога! И защо ми трябва? Не е ли един и същ краят? Ти ме плашиш с отвъдния мир, но аз живях — и сега живея! — сред хора, които се молят на различни богове, и всеки от тях различно приказва за задгробния живот. Някои казват, че всичко свършва тук!

— Всички страдаме от плътта, която Сатанаил е сътворил. И аз, дедецът, страдам… Живея сред планината, на мравките път сторвам, но страдам заради хилядите люде, които няма да познаят благодатта на светия дух, защото Сатанаил здраво се е вселил в душите им…

— … Тогава да се поклоним на тоя чер бог, защото чистотата на душата се изразява в чистотата на лицето! И защото красотата е, която отваря небесните двери. Черният бог отваря вратите към убежището на белия бог!

— Ти бълнуваш, страннико! Ти нищо не знаеш за нашето учение!

— Много неща знам, отче. Като бях монах, четях и вашите книги. Тайно, разбира се, но с настървение, за да открия своя път сред толкова много човешки пътища…

— Чел си мерзката „Паноплия догматика“! А ни дума не знаеш за нашето свети йоаново евангелие!

— … Знам, прекалено много знам. Вие искате да превърнете целия свят в една нова вселенска църква от постници. Всички да станем „съвършени“, да не се женим, да не създаваме деца, да не се веселим, да не живеем с греховете и радостите си, а да умираме непрекъснато! Това е то, вашето учение — силни, когато отричате богатствата и земните блага, и целия този ред, създаден от земните царе и техните слуги, вие говорите с бълнувания за утрешния ден. А той, този утрешен ден, не е ваш. Не е, не е!

— Ти си дотолкова заразен от лъжехристовото учение, че не намирам думи да нарека болестта ти. Но и други, по-зле пропаднали от теб, са намирали път към нашата църква, защото ние сме единствената чиста божия светлина. Ние учим да се спазват евангелските повели, да се молим, да постим, да се въздържаме от всякакви пороци, да говорим истината, да се обичаме помежду си, да понасяме злото на света…

— … Ето тъкмо това не мога. Не мога да понасям чуждото зло! По-добре сам да създавам злини, отколкото да търпя злото, което другите ми причиняват! Но мога да обърна лицето си за още една плесница!

— Грешно е да се върши не само человекоубийство, но и убийство на каквато и да било земна твар. Само змия може да убиеш, защото тя е причинителят на първородния грях.

— Ха-ха-ха! Само змия! Ами хората змии! Ха-ха-ха…

Когато той стана от каменната столница, слънцето вече бавно захождаше.

Отсреща по белия сипей играеха червени отблясъци. Там се насъбираше кръв, засега само капчици кръв. После те щяха да станат малки ручеи… Кървав поток щеше да се спусне от отсрещния склон, за да залее съня на патриция Баткуниос.

„Понякога мисълта за смъртта е по-страшна от самата смърт“ — каза си той, преди да тръгне към землянката, която дедецът му посочи да пренощува.

Богомилите отдавна бяха прочели вечерната си молитва, а Герасим още не можеше да се успокои. В землянката беше задушно и като разбра, че скоро няма да се унесе в сън, той се наметна с дрехата си и излезе навън.

Толкова думи издумаха с дедеца, а думите по-силно от вино опиват, когато си убеден в онова, което говориш.

Къде беше момичето?

Изведнъж той се прегърби. Сега пак беше ловец и войн — с дебнещи стъпки, с ръка върху дръжката на меча.

Съвсем леко открехна вратичката на най-близката землянка и надникна вътре.

На светлината на малкия глинен светилник видя двама мъже, прострели се върху одрите в нямо съзерцание.

Пфу! — без малко не изруга той и продължи по-нататък.

Надничаше през пролуките на вратите, обикаляше землянките и едно глухо озлобление непрекъснато растеше в него; те искаха да скрият от него момичето, те искат и него да приковат тук, сред тия кървави сипеи, но не ще успеят. Глава носи на раменете си патрицият Баткуниос и меч държи в ръка!

Дишаше тежко, промъкваше се между землянките, душеше като ловджийско куче…

… и я откри!

Тя седеше на малко трикрако столче до огнището в дъното на своята землянка и шиеше. Беше една нежна сянка с огряно от огъня лице. Пееше си съвсем тихо, по-скоро си говореше на глас.

Като чу изскърцването на плетената вратичка, тя се обърна с цяло тяло и закри светлината на огъня.

По-късно тя нищо свързано не можеше да разкаже за тази нощ. Помнеше само, че цялата трепереше от страх и от неизпитана дотогава радост.

Какво бе видяла до тоя ден? Едно селце от кирпичени къщи долу в полето, после планински върхове и стръмни пътеки… и хората от тайното богомилско селище, което всяка година се местеше на ново място. Баща си и майка си не помнеше те бяха умрели през една отдавнашна гладна година. Богомилите я прибрали — отначало една старица, после леля Божана и леля Неделя… И ония вечно замислени мъже, които, щом тя отрасна, започнаха да я наричат „сестро“ и да й обясняват тайните богомилски книги.

Но книгите не я привличаха. По време на дългите молитви й се доспиваше. Обичаше да седи сама край огъня в колибата си и да шие нови ризи на братята и сестрите — мярка не вземаше, правеше едни по-големи, други по-тесни, и всеки си избираше, която риза му подхожда.

Понякога всичко това толкова много й дотягаше, че тя тръгваше наслуки из гората, не мислеше за връщане, вървеше, докато от умора започнеше да преплита крака. После внезапно и домъчняваше за уютната топлина на землянката, за тихите стъпки, които усещаше и в съня си, и със затаен плач в гърдите тръгваше по обратния път.

Веднъж, когато на близката полянка прегръщаше елена — същия тоя елен, който непознатият ловец искаше да убие! — тя цялата потръпна от желанието еленът да я понесе далече оттук. Смътно виждаше и един висок млад мъж, който съвсем неочаквано ще застане на пътя й, ще спре лудия бяг на елена и ще я поеме със силните си ръце, за да я отнесе някъде другаде, където ще е още по-топло и уютно от нейната землянка…

И ето, този мъж дойде!

Дойде и й каза: върви с мен! Не се страхувай, аз знам къде да те отведа.

Тя и не искаше да научи той къде ще я отведе. Нощта беше задушна, топла до премаляване. Пътеките се сплитаха надолу по планинските склонове.

Когато се зазори, тя вече нямаше сили да стори дори крачка. И тогава той я взе на ръцете си — тя очакваше това да стане, знаеше, че рано или късно това ще стане.

И заспа сън на уморена птица…

— Ти не си Калуда, ти си Агния!

— … Аз…

— Ще дойдеш с мене през морето!

— Ще дойда…

— Ти си…

— Аз съм Агния…

Всичко плува в млечна мъгла.

Целият свят пътува нанякъде, понесен на нечии здрави ръце.

А елените в гората плачат без сълзи, тичат по околните пътеки и заплитат рогата си в ниските храсти.

Андроник Комнин, научил, за завръщането на патриция Баткуниос — и най-вече узнал за „златната птичка“ от далечните български планини, — побърза да дойде в замъка Намрун. Той носеше скъп подарък — аксамитен плат на новата наложница на Баткуниос. Беше наумил да й каже как да ушие дрехата, какви украшения да носи. В цялата империя едва ли имаше друг мъж, който така тънко да разбира тия работи, и той предварително беше доволен, че и в тази противна Киликия най-сетне му се удава случай да покаже умението и вкуса си.

Но момичето не разбираше на думица гръцки. Стоеше свитичко в новата си копринена туника и само слушаше какво см говорят двамата мъже, застанали сред потъналата в златни тъкани и в златни украшения приемна зала.

Андроник Комнин заговори за новото си увлечение — принцеса Филипа Антиохийска — и забрави за момичето.

Когато Андроник Комнин си отиде, патрицият Баткуниос взе аксамитения плат и го преметна върху раменете на момичето.

От допира на твърдия тежък плат или може би от докосването на ръцете му тя потръпна.

Той забеляза това и се навъси.

Ако дадеше воля на думите, които напираха сега в него, би трябвало да закрещи: какво искаш повече, не живееш ли в дворец, не си ли доволна, че вместо в ония диви планини си в дома на един патриций!

Не, не беше доволна. Нямаше нужда да я пита, за да разбере това. Всичко тук й беше чуждо. Не стеснителност, а страх се четеше в очите й, когато черните роби отваряха безшумно пред нея вратите на многобройните стаи.

Тази промяна стана още като пристигнаха, още първия ден, още първата нощ. Докато пътуваха, в кочията от Баткун до Тесалоника и после по морето, на дракара, тя беше все онова същото момиче от планината, което му се довери, което го гледаше с ням възторг и без думи отгатваше желанията му.

… Тъй е. Всичко това й е чуждо.

Но трябваше да отпусне мислите си още повече, докрай, до оня възел, който отдавна носеше в себе си, за да признае, че и той тук винаги се е чувствувал на чуждо място.

… Е, и какво? Да се махнат?

Къде ще отидат?

Вече можеше да признава в мислите си, че са му омразни бреговете, край които се разнасяше славата му на морски главатар. Ни веднъж не стъпи в таверната „Тавърски леопарди“. Бързо кипваше, ругаеше с лоши думи, но не посягаше толкова често към ножа, както преди.

— Крои нещо Баткуниос — говореха помежду си моряците. — Нали го познаваме, всяка пролет с голям удар започва…

И всички в Киликия с нетърпение очакваха пролетта, за да видят какво ново с измислил Баткуниос.

Пролетта в Киликия идваше рано.

Планинските рекички шумно понесоха към морето водите от току-що стопения планински сняг.

Топлият вятър лудуваше край морето.

Наново накатерени „киликийските ястреби“ се полюшваха вързани с дебели въжета за каменния кей.

Но Баткуниос още не даваше заповед за тръгване.

Той чакаше Андроник Комнин да се завърне от Антиохия, за да вземе — макар и само от уважение към длъжността му — разрешение за отпътуване.

Вместо това един ден в Тарс пристигна вестител от Комнин — той съобщаваше на своя приятел, патриция Баткуниос, че скоро няма да се върне и го обявява за свой заместник „до втора вест“. Изпращаше му потвърдителна грамота за това упълномощаване и скъпи подаръци за него и за „прекрасната българка“.

Тази грамота даваше право на Герасим да разполага с императорското съкровище на цяла Киликия. Но когато повика при себе си ковчежника, той с изненада узна, че Андроник Комнин бе отнесъл със себе си всичките пари, събрани от данъците в Киликия и Кипър. В Константинопол, научили за самоволното заминаване на Андроник Комнин и най-вече за новите му любовни приключения, назначиха нов дук на Киликия — някакъв патриций, издънка на старо благородническо семейство, който по нареждане на императора трябваше (вече с височайше нареждане) да отиде в Антиохия, да се представи на принцеса Филипа и по възможност да се ожени за нея.

Това разказа на Баткуниос един арменец, който пристигна от Константинопол преди новия управител.

Тъкмо сега Герасим трябваше да се реши…

И докато заместникът на Андроник Комнин пътуваше със своята свита към Тавърските планини, една нощ патрицият Баткуниос заповяда корабите да тръгнат в открито море.

Никой — дори Касиан — не знаеше закъде заминават.

Откъде се появи тоя непознат млад моряк с жълта кърпа на главата? Той стоеше до Баткуниос, не разговаряше с никого и когато главатарят му кажеше нещо, бързаше да изпълни заповедта, без да поглежда моряците наоколо.

… Една сутрин (то ще бъде съвсем скоро, само да прекосят Архипелага!) в пристанището на Тесалоника с удивление ще видят, че приближава цяла флотилия.

Той ще заповяда да вдигнат на мачтата на дракара императорското знаме и черния флаг, който можеше да носи на корабите като знак на своята власт.

После от каменните фарове ще задимят приветствени огньове, тържествено ще забият барабаните на граничния отряд.

И докато продължава пиршеството, което стратегът на Тесалоника ще даде в чест на знатния моряк патриций, Баткуниос, придружен от младия моряк с жълтата кърпа, ще изчезне по пътя за Средец или Филипопол. Ще носят само две кожени торби, същите тия кожени торби, които сега са скрити в носовата част на дракара…

Плуваха на зигзаг из Архипелага.

Какво търсеше Баткуниос?

Касиан недоумяваше, но не запитваше предводителя. Само веднъж той се обади:

— Навлизаме в опасни води. Тук норманите се появяват често. Не бива да се отдалечаваме много от брега.

И като че за да оправдаят опасенията на опитния моряк, една сутрин на кръгозора се появиха две леки платноходки. Дълго време те следиха отдалече малкия морски керван, после изчезнаха на изток.

Преваляше пладне.

Сънната тишина на пролетния ден се нарушаваше от равномерния плясък на греблата и от редките подвиквания.

Медният диск на дракара отброяваше ударите, чуваше се тежкото дишане на гребците.

След дракара плуваше корабът на Касиан. Останалите „киликийски ястреби“ в проточена редица догонваха бързия „черен змей“.

Баткуниос стоеше до кормилото и с усмивка наблюдаваше как младият моряк с жълтата кърпа до него оглежда камшика от крокодилска кожа.

Изведнъж дежурният до мачтата извика:

— Кораби плуват към нас!

И посочи надясно от борда три тъмни петна.

Какви бяха тия кораби? Може би венециански търговски нефове, може би ромейски… Каквито и да са, предпазливостта изисква да вземе мерки за защита.

— Последните кораби да ни настигнат — нареди Герасим.

Медният диск остро иззвъня, греблата се вдигнаха във въздуха.

Дракарът сега се плъзгаше по вълните, подтикван само, от вятъра, който опъваше голямото платно. В това време корабите придружвачи приближиха и след няколко кратки заповеди на Баткуниос малкият керван продължи да плува в две редици. Начело на първата беше дракарът, охраняван вляво и дясно от по един кораб. Във втората — останалите три „ястреба“, средният, от които беше корабът на Касиан.

Вече ясно се виждаха две галери и една дълга тясна платноходка.

„Може би идват да ни съобщят някоя вест…“ — помисли си Герасим.

Но отсъствието на каквито и да било отличителни знаци, дори на един-единствен флаг, бордовете, окичени с кръгли щитове — всичко това означаваше, че непознатите кораби ще ги нападнат.

Двете галери искаха да преградят пътя на киликийците и щяха да успеят, защото вече имаха преднина. Платноходката се стремеше да отиде в гърба на кервана.

— Пригответе железните куки? Да са готови стрелометките! — нареди Баткуниос.

Битката щеше да бъде неравна — една галера спокойно можеше да се справи с три-четири малки корабчета като „ястребите“. Единственият изход за киликийците беше първи да нападнат, да пробият обръча и да потърсят защита в най-близкото ромейско пристанище. Нападателите не можеха да бъдат ромеи — на дракара се вееше императорското знаме. Кой ромеец би дръзнал да влиза в сражение с императорски кораби!

Платноходката вече беше на хвърлей от стрела.

— Сифант! Сифант!

Норманите от платноходката викаха и размахваха оръжия.

И от двете галери подеха вика.

Няколко запалителни стрели паднаха върху дракара.

Зачаткаха стрелометките и от двете страни…

Сифант се появяваше от миналото като страшно видение.

И едва сега Герасим осъзна, че толкова години те двамата лице с лице не се бяха срещали.

Как искаше сега да го види, да прочете в очите му бъдещето си, да отгатне съдбата на киликийците…

Та Сифант също е човек като него — жесток, умен и подъл, но човек, а не някакво име, някакъв боен вик, който сплотява готовите за кървавата сеч нормани.

… И все пак не се знае. Може би Сифант не съществува. Може би това е само тоя див боен вик!

… Той идва като изпитание на здравия разум, като вечното страдание, което носиш в себе си, като разплата за греховете ти…

Киликийците се объркаха.

Гребците отпуснаха гребла, моряците се наблъскаха в трюмовете, за да се спасят от облаците запалителни стрели, които падаха върху корабите.

Но Баткуниос им напомни, че и в суматохата има една воля, на която трябва да се подчиняват. Пронизителната свирня на бойния му рог ги накара да се окопитят, да повярват, че и тоя път моряшкото щастие на Баткуниос ще им донесе победа и плячка.

— Напред! Всички кораби напред! — нареждаше той.

Киликийските кораби бяха малки, но заедно щяха да бъдат по-силни срещу двете галери. Три кораба срещу една галера — ще успеят!

Така както галерите бяха спрели, бордовете им бяха открити. Те трябваше да се извият, норманите разбраха това и започнаха само на гребла да се обръщат надясно.

В това време платноходката, дойде съвсем близо до киликийците и ги обсипа с облак от стрели и камъни.

На два „ястреба“ пламнаха пожари, моряците се хвърлиха да ги гасят, но вятърът бързо раздухваше пламъците.

Корабът на Касиан се прилепи до дракара и Герасим видя в носовата част очерненото от дима лице на първия си помощник.

Вече не можеше и да се мисли за нападение. Галерите чакаха, готови за ръкопашен бой. Дългите им железни тарани лъщяха отдалеч, по палубата се нареждаха нормани с абордажни куки в ръце.

Герасим дръпна за ръката младия моряк до себе си. Жълтата кърпа се свлече и се видя, че това е съвсем младо момиче.

— Хайде, ще те прехвърля на кораба на Касиан — викна Герасим и я вдигна на ръце.

Но тя с внезапна пъргавина се изтръгна от него и притича до мачтата.

— Нямаме време за губене! Ще ви настигна с дракара!

С помощта на двама моряци Касиан се опитваше да закрепи дървено мостче към дракара.

— Господарю! Платноходката идва към нас! — извика той.

Герасим пак улови момичето за ръцете.

— Не искам! — завика тя и за пръв път той чу колко силен е гласът й. А бе свикнал да слуша само тихото й, стеснително говорене.

Няколко запалителни стрели прелетяха съвсем ниско над дракара.

После едно огнено кълбо светна във въздуха — буре със запалителна смес.

Момичето пак се откъсна от Герасим и побягна по палубата. Но огненото кълбо вече беше паднало на кърмата.

Долетя още едно кълбо… и още едно…

Герасим се канеше да извика пак на момичето, но в същия миг само на лакът от него блесна светкавица.

Лумна пожар.

Светът се превърна в огнена пещ.

В тази пещ се стопиха силите на патриция Баткуниос, здравите му мишци, златото и скъпоценните камъни, които бе натрупал.

— Очите ми! Очите ми… — простена той и протегна обгорени ръце към лицето.

Момичето се хвърли към него.

— Боже… божичко… — повтаряше тя, с изтръпнали ръце го прегръщаше и огнените езици един по един изчезваха в трескавите прегръдки на младата жена.

Тъмнината ставаше все по-плътна.

Морето все по-силно се вълнуваше.

Дракарът се въртеше в кръг… в един огромен кръг.

… Понякога се случва така да се извие вихрушка, че морската вода започва да се върти в кръг и, не дай боже, корабът да попадне там. Не, корабът не потъва, само се върти в този широк кръг, по цели дни може да се върти и ни с гребла, ни с платна можеш да го изведеш навън. Моряците не издържат, косите им побеляват от ужас, гласовете им пресъхват от викане — към кого викат, те сами не знаят. И така — докато един след друг се хвърлят в морето.

… Не можа. Не можа да се измъкне от дяволската въртележка. Също като Йоан Стратион…

Моряците на дракара гледаха предводителя си и не знаеха какво да правят.

Корабчето на Касиан вече пореше водите далече от мястото на сражението.

Два киликийски ястреба догаряха и моряците се опитваха да се спасят с малки лодки.

Галерата само на весла заплува към „Черният змей“. Киликийците се опитаха да я посрещнат със запалителни стрели, но корабът и не спря нито за миг. Няколко отсечени заповеди на началника на гребците, бързо замахване на веслата — и дългият железен таран проби носовата част на дракара. После се отправи към кърмата на дракара за още един удар с тарана, а в същото време втората галера и платноходката продължаваха да се бият с останалите три киликийски корабчета. Стреляха с каменометки и стрелометки, като си разменяха огнени поздрави.

Калуда не можа да се опомни — дракарът изведнъж се разпадна. Няколко сковани дъски — част от палубата — се мярнаха пред погледа й и тя се хвърли към тях. Залови ги, после примъкна и постави върху им тежкото тяло на Герасим.

Морето кипеше от огнения бой, вълните се нахвърляха върху корабокрушенците.

— Здраво се дръж! — викаше Калуда в ухото на Герасима, а той само глухо стенеше и впиваше обгорени пръсти в грапавите дъски.

Малкият сал се въртеше около сражаващите се кораби, без да намери път. Норманската платноходка, попаднала между два киликийски кораба, бе запалена и потъваше бавно. Върху палубата на едната галера избухна пожар и норманите се опитваха да го угасят. Другата галера се страхуваше да приближи, сражаваше се отдалеч със запалителни стрели.

Трите „киликийски ястреба“ бързо се извиваха, за да избягват огнените поражения.

Норманите дори не помислиха да преследват кораба на Касиан, който се отдалечаваше в открито море.

Малкият сал, подет от течението, се запъти към брега на близкия остров. Но далече, твърде далече беше спасителният бряг…

Неравната битка продължаваше. Киликийците виждаха гибелта си, но и не мислеха да се предават. Знаеха какво ги очаква и затова се биеха с отчаяние и дива злоба, на каквато са способни само калени в сражения мъже. Нямаше кой да ги предвожда, нямаше го славния патриций Баткуниос, първия помощник на киликийския дук.

Епилог

През есента на 1185 година братята боляри Асен и Петър се вдигнали на оръжие против ромеите. Въстанието обхванало цяла Дунавска България. Търновград бил средището на въстаниците, там обявили Петра за цар, а Асен за пръв военачалник. След като въстаниците разбили ромейските войски, предвождани от Йоан Кантакузин, към новата българска престолнина започнали да се стичат нови и нови войни — едни, водени от боляри, други тръгнали след своя селски старейшина. През лятото на 1186 година българите се готвели да отблъснат новите нападения на ромеите…

Цялата околност на Търновград гъмжеше от придошлия народ.

В крепостта сновяха боляри и войводи, по скалистия гребен, който водеше към Царевец, често изтрополяваха копитата на бързи вестоносци. А когато цар Петър излизаше от крепостта, придружен от първите боляри, хиляди люде го поздравяваха с викове, размахваха оръжия и радостният ек долиташе чак до скалистото гърло на Устето.

Долу, в града между Царевец и Трапезица, и ден, и нощ ковачите майсторяха острия на копия и мечове от купищата желязо, докарано от близки и далечни селища.

Кожарите шиеха брони от твърди волски кожи, обущарите правеха ботуши за царските конници.

От сутрин до вечер боляри и стотници обучаваха войните от своите отряди и дружини на бой с мечове и копия.

Поляните сред гористите склонове бяха превърнати в малки станове. Войниците от всяко село си имаха определено място, хранеха се наедно и не се отделяха един от друг. Само войниците от царските дружини се отличаваха и станът им беше настрана, чак на Света гора. Бяха все отбрани здрави мъже, участвували в първите битки с ромеите. Спреше ли нейде такъв войник, веднага около него се сключваше кръг от любопитни и той трябваше да разправя как са разбили Кантакузина и как след това цяло Загоре паднало в български ръце — ромеите от малките крепости и от пътните кули не мислели за съпротива. Дори когато Алексей Врана повел войската си на север, страхът не изчезвал, защото оцелелите войници от отряда на Кантакузин, отгдето минали, разправяли каква силна войска имат българите.

Така шумно дишаше и живееше въстаническата войска, докато един ден на свечеряване от скалите на Устето се издигна дълъг стълб дим.

Войниците, които се бяха пръснали край реката, в подножието на самото Усте, хукнаха нагоре да научат какво е станало.

Най-напред откъм Царевец, а после от всички страни се разнесоха пискливите звуци на бойни рогове. Те свиреха дълго чакания знак „на поход“?

Болярите и войводите припряно завикаха на войниците си.

Огънят горе, на скалите, два пъти примигна. Това означаваше, че трябва колкото може по-бързо войските да тръгват. Първият военачалник, царевият брат Асен, заминал преди няколко дни оттатък планината на разузнаване с голям отряд, сега предаваше по веригата сигнални огньове вест, която беше равносилна на заповед.

Първи тръгнаха дружините постоянна царска войска, срещу която толкова много негодуваха някои боляри — те виждаха, че върху тия войни се крепи властта на Асеновци.

Сред дневната горещина прохладата на нощта щеше да ободри войниците и те щяха да изминат повече път, отколкото през деня. Няма от какво да се страхуват в планинските усои — ще вървят все по своя земя, докато стигнат южния край на проходите, където ги чака войводата Асен.

Отрядите и дружините, които не бяха въоръжени добре, не бяха обучавани, оставаха тук. Те със завист и възхищение гледаха стройните редици на царските войни.

След пешите дружини идваха конниците — всички в еднакви дрехи, с дълги копия и конусовидни шлемове. Стотниците и войводите бяха облечени в ризници, виждаха се скъпи щитове, закачени встрани на седлата.

Надолу, към Устето, останаха съвсем малко хора. Всеки бързаше да се приготви за поход, защото можеше да дойде заповед и зле въоръжените дружини да тръгнат.

Само при големия дъб, който бе разперил клони встрани от пътя, в подножието на скалистия склон, се трупаха хора.

Ако някой новопристигнал запиташе какво става там, с шепот му отговаряха, че тук всеки ден привечер от една седмица говори Проповедникът. Колкото и да го слушаш, няма да ти омръзне.

Богомил ли е?

Не, не е богомил. Но и с ония, църковните отци, изглежда много-много не се спогажда.

Как се казва, никой не знаеше. Наричаха го Слепеца или Проповедника.

Стъпил върху скалистата издатина, Проповедника приличаше на вкаменена фигура. Лицето му не се виждаше. Последните слънчеви лъчи се промъкваха зад него и той израстваше още по-тъмен и внушителен.

Гласът му беше плътен и звучен.

— … Какво може да вълнува човек, тръгнал на смърт? — питаше той и хората наоколо неволно се притискаха напред, за да чуят отговора на собствените си мисли. Струваше им се, че слепецът с незрящите си очи надниква в ония скрити кътчета в самите тях, за които до тоя миг те не бяха и подозирали, че съществуват.

А той им казваше, че не е леко, никак не е леко да се пожертвуваш заради своите ближни. Трябва сърцето ти да е чисто, в мислите ти да не се появява нито за миг съмнение, а ръката ти да не трепва, когато улови оръжието. Всеки човек се стреми към свобода, но не всеки — и не винаги! — се решава да я завоюва. Човешките мъки са хиляди, ала най-силна е мъката на оня, който се грижи само за себе си — той и в щастието, и в нещастието е самотен, неговите радости лесно се превръщат в скърби. Слушай, човече, забързай към неизвестното бъдеще! Мисли за своите ближни, за да мислят и те за теб! Помогни им, за да ти помогнат и те!

— … Вярвайте ми, братя мои, че всичко, което ви говоря, не съм прочел в книги, а съм изстрадал — с внезапно отпаднал глас продължи Слепеца. — Започнах от нищо, стремих се към щастие само за себе си. За да постигна предначертанията си, трябваше да отнемам свободата на другите и да причинявам нещастия на много хора. Стигнах до върховете. И тъкмо когато бях решил да избягам от високото си звание и да намеря самия себе си като обикновен човек, само за няколко мига почувствувах колко е превратна човешката съдба. Загубих всичко, ослепях… и тъкмо тогава прогледнах. Имаше кой да ме подкрепя и мъченическия ми живот… Две десетилетия вече…

Слепеца протегна ръка и докосна косите на жената, която седеше в краката му. Щом усети допира на треперещите му пръсти, тя вдигна нагоре овлажнелите си очи и едва чуто помоли.

— Герасиме… недей! За друго говори!

— За друго… — още по-тихо й отвърна Слепеца и за да се овладее, бързо отдръпна ръката си.

Насъбраната тълпа затаи дъх.

Изведнъж в тишината проеча глас:

— Ей, какво сте се зазяпали тук! Хайде, и ние заминаваме!

Млад наперен болярин, долетял на кон, пискливо се караше на смълчаното мнозинство.

Никой не му отговори и като не знаеше, какво друго да стори, боляринът изруга, обърна коня си и сърдит, размаха камшик вън въздуха.

По пътя наблизо, продължаваха да вървят походните колони.

Зададоха се обозните коли и острото скърцане на колелата изпълни околността с неприятен шум.

Слепецът млъкна и скръсти ръце на гърди.

Жената се свиваше в краката му и мълчаливо притискаше чело в полите на грубото черно вретище, което опасваше все още здравото му тяло.

Обозът отмина.

Появиха се първите редици на конни болярски дружини.

— … Чувах как се оплаквате — продължи Слепеца и челото му се опъна от напрежение, големият белег от дамгосване още по-ясно се очерта, а побелялата му брада се затресе. — „По-рано ни заповядваха ромеите, а пък сега нашите боляри“. Така ли си говорите помежду си?

— Е, че тъй е…

— Вярно е! — обадиха се няколко гласа.

— Вярно е, братя! — неочаквано се съгласи с тях Слепеца. — Ала и сега вие пак само за себе си мислите. Да не искате изведнъж да заживеете доволно и честито? Все е по-добре българското царство, отколкото ромейска власт. Ромеецът те унижава и мори не само защото му си роб, но и защото си българин. А пък с нашите боляри може и другояче да се говори…

— Как? Какво да правим? — обади се един нетърпелив глас.

— … Рано е с меч и копие да се разправим с болярите — снижи глас Слепеца, но всички го чуха. — Най-напред да покажем своята сила в битките с ромеите, после ще поискаме правдини за себе си и не ни ли ги дадат, ще си изберем цар, който само нашата воля да изпълнява.

Ако можеше да възкръсне Йоан Стратион и да чуе как приятелят му Баткуниос проповядва бунт срещу господарите!

… И все пак никога няма да те забравя, Йоане Стратион. Ти по свой начин беше честен…

— Прощавайте, братя! — с пълни гърди заговори Герасим. — Дойде вашият ред!

Барабаните на пешите дружини отмерваха походен марш.

Обади се рог, за да призове стълпените край Слепеца хора. Долетя на коня си същият оня наперен болярин.

— Тръгвайте! — закрещя той и пак размаха камшика във въздуха. — Ако сте дошли да правите само навалица по пътищата, още сега предайте оръжието си и се махайте! Страхливци не ни трябват!

Един тъмнокос селянин, който, застанал в първата редица, през цялото време бе поглъщал думите на слепия проповедник, високо вдигна копието си и се обърна към болярина:

— Ти, господарю, за страх не говори. И без тебе сме претрепвали ромеи. Да не мислиш, че сега ще ни е за първи път? Хайде, братя, да вървим! — махна с ръка той.

И поведе хората със себе си, а боляринът ги гледаше и забрави от яд даже да размаха камшика си. Дяволите да ги вземат тия селяци! Не изпълняват заповедта на войводата си, а веднага тръгват след някакъв си цървулан, който не знае даже как се държи копието по войнишки.

Като се обръщаха за сетен път към Слепеца, хората се отправяха към пътя.

Герасим пак скръсти ръце на гърдите. Стоеше така мълчалив, неподвижен и като че ли се взираше в далечината.

Оттам, от прашния път, войниците, забравили, че той е сляп, му махаха за сбогом с ръце.

Небето беше чисто и спокойно.

Седемте звезди на Голямата мечка надзъртаха над смълчаната земя.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.